en god ledare af electriciteten och att emot zink 

 vara en starkare negativ electromotor än koppar, 

 silfver, guld eller platina. Dertill fordras lik- 

 väl att den måste vara i sammanhängande mas- 

 sa. — Upphettad tänder den sig och brinner som 

 fnösk, med lemning af en svart oxid. Den 

 är osmältlig, äfven vid en timmes påblåsning i 

 åttablåst äsja. Lemnas den någon tid i luften, 

 så begynner den att oxideras, utan att detta lik- 

 väl kan synas derpå; men om den lägges i vat- 

 ten, så ser man att vattnet färgar sig grönt der- 

 af och detta sker ju fortare, vid ju lägre tem- 

 peratur den varit reducerad. Äfven nyss redu- 

 cerad suboxid, som kastas i vatten, färgar väl ej 

 vattnet genast, men får den ligga i några tim- 

 mar, så ser man vattnet småningom blifva grönt 

 deromkring, under det att den förenar sig med 

 syret i den af vattnet upplösta luften. Den lö- 

 ses icke af syror eller alkalier. Men får den lig- 

 ga litet deri, så uppkomma föreningar af vana- 

 dinoxid med syran eller alkalit, af samma skäl 

 som gör att vatten färgas deraf. Syrorne lösa 

 den icke ens i kokning, utom salpetersyra, som 

 löser den med blå färg under utveckling af qväf- 

 oxidgas. 



2. Vanadinoxid. Denna oxid kan icke fås 

 ren på lika sätt som man erhåller molybden- 

 oxid, derigenom, att vanadinsyrad ammoniak upp- 

 hettas, emedan detta ger en blandning af alla 3 

 oxiderna. På torra vägen fås den bäst om man 

 blandar mycket väl tillsamman lo d. suboxid 

 med 12 d. vanadinsyra, och upphettar dem till 

 stark glödgning i ett kärl, der blandningen ej får 

 tillfälle att högre oxideras. Den erhållna oxi- 

 den är svart, jordartad och sammanhängande i 

 en klump, emedan vanadinsyran smälter innan 



