den sönderdelas, men oxiden låter icke smälta 

 sig i någon temperatur som glas uthärdar. På 

 våta vägen får man oxidens hydrat, om man upp- 

 löser ett vanadinoxidsalt , helst det svafvelsyra- 

 de, och fäller det med kolsyradt natron, som i 

 ett ganska ringa öfverskott tillsättes. För att 

 der vid icke få en inblandning af vanadinsyra är 

 det nödigt, att i oxidsaltets upplösning, före fäll- 

 ningen, leda litet svafvelbundet väte, och att se- 

 dan genom lindrig uppvärmning aflägsna det. 

 Äfven kan man upplösa ganska litet socker i vät- 

 skan och upphetta lösningen, som då likväl bör 

 hålla syra i öfverskott. Hydratet fälles i form 

 af en gråhvit, lätt massa, som långsamt sjunker, 

 och vätskan är färglös. Om den ännu är blå, 

 så är saltet icke utfäldt, är den åter brun, så 

 håller den kolsyradt natron i öfverskott, som 

 upplöst litet af hydratet, och om den är grön, 

 så var ej saltet fritt från vanadinsyra. Fällnin- 

 gen tvättas på filtrum, men får derunder ej kom- 

 ma i beröring med luften, emedan den då ge- 

 nast begynner att blifva brun och sedan grön. 

 Men förmedelst den tvättningsapparat, som jag 

 för någon tid sedan beskrifvit och som alltid 

 håller tratten full med vatten, låter den uttvät- 

 ta sig utan att högre oxideras. Man uthäller se- 

 dan det Öfver oxiden i tratten stående vattnet, 

 prässar fällningen först emellan sugpapper med 

 behörig försigtighet och torkar den derpå i luft- 

 tomt rum. När man väl undvikit all syrsätt- 

 ning , så har den sin hvitgrå färg qvar efter tork- 

 ning, eljest har den begynt litet draga åt brunt. 

 Detta sker också ovilkorligen med den torra, 

 sedan man några timmar haft den i lufthaltigt 

 kärl. Hydratet håller nästan alltid litet kolsyra, 

 men endast spår , hvilka synas vara oväsendtliga , 



