iioin ririiing alltid far färg af jeriirost ju ljusare, 

 ju finare tlct rifves. Vajiadiiisyra smälter just 

 vid begynnande glödgning, och den kan starkt 

 glödgas, utan att af endast temperaturen sönder- 

 delas, blott den bevaras för åtkomsten af redu- 

 cerande kroppar. Untlcr afsvalningen stelnar den 

 till en kristalliserad massa , som, i ordets egent- . 

 liga bemärkelse, icke är annat än en samling af 

 liopväfda kristaller, i b vilken stundom finnas liå- 

 ligheter, der ganska rediga små kristaller fram- 

 skjuta. Ovan vid kristallographiska undersök- 

 ningar, måste jag lemna bestämmandet af deras 

 form åt andra. Under kristalliseringen lösgöres 

 så mycket värme att massan, som, innan an- 

 skjutningen börjar, är afkyld så att glödgningen 

 upphört, kommer å nyo i glödgning, h var vid 

 denna i peripherien begynner såsom en glödan- 

 de ring, hvilken långsamt fortskrider till centrum, 

 der den längst bibehåller sig. Massan samman- 

 drager sig derunder ganska starkt och lossnar 

 lätt från degeln efter afsvalning. Den har då 

 mycken glans, en röd i orange dragande färg, 

 och är i tunna kanter gcnomskinande gul. Om 

 syran smältes innan ännu massan fullkomligt 

 hunnit oxideras, så att den innehåller vanadin- 

 oxid, så kristalliserar den icke såsom förut, utan 

 i stelningsmomentet u[)pkomma deri blomkåls- 

 lika utväxter, och massan iir efter afsvalning 

 svart. Den släpper nu icke degeln. Detta för- 

 hållande inträffar äfven då syran håller andra 

 metalloxider. Af en ganska ringa halt af vaua- 

 dinoxid hindras ej kristallisation, men den stel- 

 nade massans fiirg är då nnirkarc och drager åt 

 violett. 



Vauadiusyran leder icke elcctriciteten, ]')cn 

 icke llygtig. Den har ingen sjnak, men ilen 



av 



