II 



kände salpetersyra till en upplösning af vanadin- 

 syra, så blir vätskan snart blå. Den återställes 

 dessutom till oxid af ganska många metaller, af 

 svafvelsyrlighet, af phosphorsyrlighet, af oxalsy- 

 ra, citronsyra och vinsyra, af åtskilliga metal- 

 lers oxidulsalter , af socker, alkohol m. fl. 



Vanadinsyran är, likasom molybdensyra och 

 wolframsyra, basis åt starkare syror och ger en 

 egen klass af salter, som i den latinska nomen- 

 claturen kunde kallas salia hypervanadica. Den 

 löses derföre mer eller mindre lätt af syror. 

 Dess upplösning i chlorvätesyra löser guld och 

 platina. Med baser ger den också salter i flera 

 mättningsgrader , och af hvilka större delen är 

 löslig i vatten, i mer eller mindre grad. Af det- 

 ta skäl kan den aldrig på våta vägen erhållas 

 ren, emedan, när man försöker att afskilja den, 

 så får man antingen dess basiska salt med en 

 starkare syra, eller ett salt med stort öfverskott 

 på vanadinsyra af en närvarande basis. 



Vanadinsyran förhåller sig för blåsröret på 

 följande sätt: för sig på kol smälter den, och 

 reduceras i beröringsytan med kolet, hvari den- 

 na del intränger och fastnar , under det att utan- 

 för stannar största delen, som nu har glans och 

 färg af blyers, och är vanadinsuboxid. I borax 

 och phosphorsyradt ammoniak-natron upplöses 

 den i oxidationseld med gul färg, som i redu- 

 ction blir vackert grön, såsom af chrora; men 

 om perlan är mycket färgad så är den, ännu het, 

 brunaktig, och den vackra gröna färgen framkom- 

 mer icke för än den kallnat. Det säkraste skil- 

 jetecknet från chrom är, att färgen i oxidations- 

 eld kan bortblåsas till gult eller färglöst, efter 

 olika stark tillsats. Med kolsyradt natron sam- 

 mansmälter den och indrages i kolet. Äfven då 



