20 



yttre kanten vackert blå och närmast intill profvet 

 purpurfärgad hinna, som icke kan borttvättas med 

 vatten, men som försvinner då löfvet upphettas 

 till glödgning, hvarefter mikroskopet upptäcker 

 små droppar af vanadinsyra. Vanadinsvaflighe- 

 ten är i detta tillstånd fullkomligt olösHg både 

 i syror och i alkalier på våta vägen, utom i sal- 

 petersyra och kungsvatten, som förvandla den 

 till svafvelsyrad vanadinoxid. 



Ehuru vanadinoxidsalter icke sönderdelas af 

 svafvelbundet väte, så sker det dock af väte- 

 svaflade salter, som derur fälla vanadinsvaflighet. 

 Denna fås bäst ren, om så mycket af det väte- 

 svaflade saltet tillsättes att den åter upplöses, 

 som sker med en skön och ytterst djup purpur- 

 färg, hvarefter lösningen fälles med svafvelsyra 

 eller chlorvätesyra. Det är härvid nödvändigt 

 att det vätes vaflade saltet är fritt från svafvelal- 

 kali, som håller i atomer svafvel, emedan det 

 öfverskjutande svaflet frambringar vanadinsvafla. 

 Svafligheten fälles med en brun färg, och, sedan 

 den slutligen samlat sig, ger en sammanbakad, tung, 

 svart fällning, som kan tvättas och torkas utan 

 att sönderdelas. Fällningen är icke löslig i svaf- 

 velsyra eller chlorvätesyra, äfven i sitt nyss 

 fällda tillstånd, ehuru det händer att den sura 

 vätska, hvarutur den afskilt sig, efter silning 

 har en svag dragning i blått. Deremot löses den 

 så väl af caustikt kali, som af svafvelalkalier i 

 lindrig digestion med den sköna purpurfärg som 

 utmärker de vanadinsvafliga salternes upplösnin- 

 gar. Af kolsyradt alkali löses den först i kok- 

 ning, hvarvid färgen utfaller smutsig och brun- 

 gul. Den består af 68.023 vanadin och 01.977 



svafvel =V. 



