21 



2. Vanadinsvajla. Om man försöker att 

 fälla en upplösning af vanadinsyra i vatten med 

 svafvelbundet väte, så får man en gråbrun fäll- 

 ning, ur hvilken syror utan all utveckling af 

 svafvelbundet väte utdraga vanadinoxid och lem- 

 na svafvel. Denna fällning är således icke an- 

 nat än en mekanisk blandning af oxidhydrat och 

 svafvel. Vanadins vaflan fås då vanadinsyra upp- 

 löses af ett vätes vafladt salt, hvarvid vätskan tar 

 en ölröd färg, och sedan derur fälles af svaf- 

 velsyra eller chlorvätesyra. Den fälles med en 

 brun färg, som är mycket ljusare än vanadin- 

 svaflighetens , och om syran icke är tillsatt i öf- 

 verskott, så är fällningen ett svårlöst salt afsaf- 

 velbasen med s vaflan i stort öfverskott. Vid den- 

 na fällning blir den sura vätskan vanligen mera 

 tydligt blå, än efter vanadinsvaflighetens utfäll- 

 ning. Äfven vanadinsvaflan kan tvättas och tor- 

 kas utan att sönderdelas. Torr är den nära svart, 

 men dess pulver är lefverbrunt. I torr destilla- 

 tion ger den vatten, svafvel och lemnar vana- 

 dinsvaflighet. Den löses af caustika och kolsy- 

 rade alkalier och svafvelbaser på lika sätt som 

 svafligheten , men lösningens färg är rödbrun. 

 Den består af vanadin 68.647 ^^"^ svafvel 



41.353 = V. 



Phosphorvanadin, Vanadin kan glödgas i 

 en atmosfer af phosphorgas utan att de förenas, 

 men om phosphorsyrad vanadoxid blandas med 

 ganska litet socker och upphettas till hvitglödg- 

 ning i en liten retort, så får man phosphorva- 

 nadium i form af en blyersgrå, pörös, utsvälld 

 massa, som starkt tager packning, och får dervid 

 färg och metallglans af graphit. 



