23 



a. Vanadinoxidsalter och deremot svarande 

 haloidsalter. Salia vanadica. 



Dessa salters allmänna karakterer äro föl- 

 jande: deras upplösning i vatten är vackert blå, 

 men icke djupare än mellanblått. I solid till- 

 stånd äro de antingen jiiörkblå eller mellanblå, 

 några till ocli med ljusblå. Basiska och vatten- 

 fria salter äro bruna , men lösa sig i vatten med 

 blå färg. Flere af dem blifva i upplösning grö- 

 na då de utsättas för luften. De smaka sötak- 

 tigt sammandragande, fullkomligt likt jernoxi- 

 dulsalter. De flesta äro lösliga i vatten. De 

 fällas af alkali med en h vitgrå färg som vid 

 öfverskott af eldfast alkali blir brun, hvarvid äf- 

 ven lösningen får samma färg. Ammoniak ger 

 också en brun fällning, men vätskan blir färg- 

 lös. De fällas af vätesvaflade salter med svart- 

 brun färg, mera af fällningsraedlet upplöser det 

 fällda med djup purpurfärg; men de fällas icke 

 af vätes vafla ensamt; af C3'^anjernkalium fällas de 

 med gul färg, som blir grön i luften. Med gall- 

 äpleinfusion uppkommer en så mörk blå färg 

 att den ser ut som skrifbläck. 



Haloidsalter. 



Vanadinchlorur. Detta salt har hittills ic- 

 ke kunnat erhållas i vattenfri form. Jag har 

 fåfängt försökt att låta ångor af chloriden lång- 

 samt passera öfver en glödgande blandning af 

 suboxiclen med kolpulver. Chloriden öfverdestil- 

 leradc oförändrad, och ur den återstående bland- 

 ningen af suboxid med koJpulver drog vatten in- 

 gen chlorur, Äfvcn då jag försökte destillera 

 med chlorkalium en så vattenfri svafvelsyrad va- 

 nadinoxid jag kunnat få, så stannade vanadin- 

 syra i den smälta massan och svafvclsyrlighet, 



