svafvelsyra och chlor vätesyra lösgjordes. — På 

 våta vägen får man chloruren på flera sätt. 

 Man löser vanadinsyra i chlor vätesyra, h varvid 

 chlor utvecklas då massan uppvärmes, och den 

 portion chlorid som kan återstå sönderdelas, an- 

 tingen genom digestion med suboxid, eller ge- 

 nom inledande af svafvelbundet väte eller ge- 

 nom tillsats af litet socker. Det sistnämda kan 

 dock icke så lagom tillblandas att icke en por- 

 tion återstår odecomponerad i lösningen. Lös- 

 ningen är blå och kan concentreras till en blå 

 syrup, ur hvilken ingen ting kristalliserar. Om 

 den i värme intorkas så återstår en brunak- 

 tig fernissa, som vid återupplösning lemnar en 

 betydlig portion af ett basiskt salt olöst; men 

 lösningen är nu neutral och från öfverskjutande 

 syra befriad. Den fälles icke af vattenfri alko- 

 hol, och om ett tunt lag deraf lemnas åt frivil- 

 lig afdunstning så intorkar det, blir rödbrunt 

 och olösligt. — \ En chlorur af helt annat utse- 

 ende fås om den oxid, som vinnes af vanadin- 

 syrad ammoniak, glödgad i en retort, öfvergju- 

 tes med concentrerad saltsyra och digeraras der- 

 med. Den är mörkbrun och lemnad åt frivillig 

 afdunstning intorkar den icke, utan bildar ett 

 nära svart alldeles icke trögflytande liqvidum. 

 Utspädd med vatten blir den brun och genom- 

 skinlig; men om den efter utspädning afdunstas, 

 så blir den småningom blå. Jag förmodade i 

 början att det var en förening, svarande emot 

 suboxiden, men då jag fann att den, likasom 

 vid vanadinsyrans upplösning, utvecklade chlor, 

 kunde detta icke vara händelsen. Orsaken till 

 chlorutvecklingen är nemligen, att den glödgade 

 oxiden ej sällan innehåller vanadinsyrad vana- 

 dinoxid. För att finna om någon annan oxida- 



