^7 

 ljusnat betydligt. Chloriden har följande egen- 

 skaper: den är ljusgul, uthälld i öppen luft ut- 

 stöter den en rödgul rök, deraf att saltsyregas 

 bildas och vanadinsyra fälles i luften. Den li- 

 qvida delen^ deliqvescerar ganska hastigt, blir 

 röd, betäcker sig med vanadinsyra och tjocknar. 

 Den smakar nu precist likt jernchlorid. Chlori- 

 den kokar vid en temperatur, som är högre än 

 + 100°. Om den utspädes med litet vatten så 

 grumlas den af vanadinsyra som fälles, men om 

 mera tillsättes så upplöses denna åter till en 

 klar, svagt gulaktig vätska, som om några da- 

 gar, under utstötande af chlor, blir först grön 

 och sedan blå. Den kan utblandas med vatten- 

 fri alkohol, utan att fällas. Men den blir då 

 mycket snarare blå och utvecklar ether. Den 

 sönderdelas icke af kalium, hvaröfver man kan 

 koka den; men kalium brinner i gasen deraf och 

 reducerar vanadin. Äfven upplöser den icke 

 vanadin eller andra metaller, om icke vatten 

 tillkommer, h varvid den genast reduceras till 

 chlorur. 



Chloriden kan fås förenad med vatten, då 

 vanadinsyra löses i cencentrerad chlor vä tesyra, 

 men denna lösning begynner genast utveckla 

 chlor och blifva grön. 



Chloriden absorberar ammoniakgas med niyc- 

 ken begärlighet och upphettar sig dervid sä, att 

 en del af saltet sublimeras med hvit färg, men 

 utan tecken till kristallisation. Jag har nämt att 

 vid en ganska lindrig hetta, som ej gar till glödg- 

 ning, sönderdelas detta salt i en ström af ammo- 

 niakgas, ger salmiak och qväfgas, och vanadin 

 återstår reducerad. 



Med lod har jag på torra vägen icke kunnat 

 förena vanadin, då metallen glödgades i iodgas. 



