42 



Likväl är detta blott en följd af öfverskjutande 

 syra, kunde hastigt nog växtsyran mättas med 

 vanadinsyra, så skulle sönderdelningen icke äga 

 rum, ty upplösningen begynner med gul färg. 

 Jag har oxiderat med salpetersyra oxalsyrad va- 

 nadinoxid och sedan intorkat , samt på detta sätt 

 fått ett i vatten lösligt, gult salt, som intorkade 

 till en gul extractlik massa. 



Ättiksjra löser intet spår af vanadinsyra; 

 men Myrsyra löser en ringa portion, som efter 

 afdunstning återstår i form af en genomskinlig, 

 knappt gul massa. 



c. Salter der vanadinsvaflighet är basis. 

 Rörande dessa har jag endast utrönt att de 

 existera , men ingen särskilt undersökning anställt 

 af enskilta salter. De erhållas, då neutral svaf- 

 velsyrad vanadinoxid blandas med ett svafvelsalt. 

 Då arseniksvafladt svafvelnatrium, så väl neu- 



/ /// / /// 



tralt som basiskt, d. ä. Na^As och Na^As, blan-? 



das med en lösning af svafvelsyrad vanadinoxid, 

 så blir den förut blå vätskan färglös, men in- 

 gen ting fälles. Det synes deraf, att det arsenik- 

 svaflade saltet måste vara lösligt i vatten, och 

 åtminstone i upplösning färglöst. Deremot fäl- 

 les svafvelsyrad vanadinoxid af w^olframsvafladt 

 svafvelammonium. Fällninjjen är g^råbrun och 

 upplöses i vatten till en ogenomskinlig gulbrun 

 vätska, som, utsatt för luftens åtkomst, smånin- 

 gom grumlas och afsätter ett grått ämne, som 

 jag icke särskilt undersökt, men som synes till 

 det mesta vara svafvel. 



B. Salter i hvilka vanadin är syrans radical. 

 Desse äro dels syresalter, vanadinsyrliga och 

 vanadinsyrade , dels svafvelsalter, vanadinsvafliga 

 och vanadins vaflade. 



