87 



stimmar, till bråddjupa stränder, der vass, ris- 

 bråtar och hvassa stenar finnas, mot hvilka ho- 

 nan gnider sig för att blifva befriad från rom- 

 men, som är sammanhängande och liknar grod- 

 rom. Att aborren, under leken fäster romsträn- 

 gen vid en risqvist eller dylikt och sedan gör 

 några hastiga språng, h varigenom honan stycke 

 för stycke, utdrager nämde sträng, är väl upp- 

 gifvit; men huru man kunnat göra denna ob- 

 servation är svårt att förklara, då aborren al- 

 drig leker på grundare än 6 å 9 alnars vatten 

 och dessutom är under leken skyggare än vanligt. 

 Nyttan af denna fisk är i enskilta hushåll- 

 ningen ganska vidsträckt. Måhända är han den 

 smakligaste och mest helsosamma af alla inhäm- 

 ska fiskar, ty ehuru han icke har den retande 

 smak som ålen, laxen m. fl., är han åtminstone 

 erkänd att vara den fisksort, hvilken man längst 

 uthärdar att förtära dagligen, utan att han blif- 

 ver för smaken motbjudande. Romrarne anså- 

 go aborren för en stor läckerhet och Ausonius 

 kallar honom en läckerhet för bordet (delicize 

 mensarum). Vanligen ätes han färsk, sällan er- 

 hålles han till den mängd att han saltas eller 

 torkas, och på det sättet förvaras till framtida 

 behof. Om detta någon gång sker, förlorar han 

 alltid mycket af sin goda smak. Fjällen äro 

 hårda och skarpa, äfven efter kokningen och an- 

 ses farliga att förtära. Af skinnet tillredes ett 

 ganska starkt lim, på det sätt: att sedan skin- 

 nen torkat, uppblötas de i kallt vatten, fjällen 

 afskrapas, och skinnen läggas uti en oxblåsa, 

 som så starkt tillbindas att intet vatten kan in- 

 tränga. Vid blåsan fästes en sten, h varefter 

 den nedlägges uti en gryta i vatten och kokas 

 tilldcss att skinnen äro upplöste. — Fjiillen in- 



