93 



les talrikt, utom på några få ställen. I Öster- 

 sjöns skärgård bör han likväl räknas bland de 

 mycket sällsynta. På djupt, klart och rent vat- 

 ten, der stenhotten, eller i brist deraf, sandbot- 

 ten finnes, uppehåller han sig helst. På ler- 

 botten, der vattnet lätt grumlas, träffas han, ef- 

 ter min erfarenhet, aldrig, och om det någon 

 gång händer, inträffar det åtminstone högst säl- 

 lan och det endast tillfälligtvis. Dess lynne är 

 trögt, och utmärker så liten skarpsinnighet, att 

 det gifvit anledning till ordspråket: dum ^ som 

 en Gös. Dess rörelser i vattnet äro äfven tun- 

 ga och oviga. Då han märker sig vara fången 

 och gjort ett och annat misslyckad t försök att 

 inidslippa, öfverlemnar han sig till den sorglös- 

 het att man oftast finner honom flytande på 

 vattnet, med uppåtvänd buk. Så snart han är 

 uppfiskad, utblåser han luften ur simblåsan. Den- 

 iia operation åstadkommer ett ljud, som liknar 

 en rapning. Vanligen dör han äfven i samma 

 ögonblick. Fiskare bruka derföre, att så snart 

 han är upphämtad i båten, genomstinga stjerten 

 med en knif, tätt invid fenan, på det att blo- 

 det må afrinna och köttet derigenom blifva bå- 

 de mer hvitt och mer smakligt. Gösen växer 

 fort och uppnår en betydlig storlek. Den stör- 

 sta jag sett vägde 12 skålp:d; men han säges, 

 någon gång, uppgå till i lispids vigt. I glupsk- 

 het eftergifver han föga sin nära anförvandt 

 aborren, och så väl genom rofbegäret, som de 

 starkt väpnade käkarna synes han närma sig 

 till gäddan, hvarföre Cond. Gessner, som först 

 beskrifvit gösen, gifvit honom namn af gädd- 

 abborre (Lucio-perca). Märkvärdigt är att den- 

 na fisk är mindre talrik än man hade skäl att 

 yänta af antalet af dess '^^^, emedan han dör, 



