ler och intill benen *), då den deremot hos dägg- 

 djur och amphibier ej intränger längre än till 

 lungans eller lungornes inre yta. Hos Foglarne 

 antager man sålunda att en med respirationen ana- 

 log process äfven utom lungorne går för sig, utan 

 att man derföre kan anse den yta, som suppleerar 

 lungorne, vara respirations-organ i ordets vanliga 

 bemärkelse. Af denna, utom luneforne lisf^ande. 

 stora berörings-ytan för luften (hvilken yta till 

 största delen är fattig på blodkärl) kan man ej hel- 

 ler sluta till fullkomligheten af det egentliga respi- 

 rations-organet, lungorne. De fullkomligaste respi- 

 rations-organer äro troligen de fria lungorne hos 

 menniskan och däggdjuren. Hos dessa går luften 

 ej till några större reservoirer, utan måste tvert- 

 om insugas i de långa, fina rör, hvari luftrörs- 

 grenarne öfvergå, innan de slutas i sina ännu 

 finare, blinda ändar. Den egentliga respirationen, 

 eller luftens contact med luiigpuls-åderns capil- 

 lär-kärl sker, som man af reisseissen vet, i 

 dessa blinda ändar, de så kallade luftcellulerne, 

 hvilka i fiiska tillståndet hos menniskan knappast 

 äro så stora som de fina kornen i livit bafssand. All 

 den luft, som inandas, skall sålunda fördelas och 

 inpum- 



*) Härmed försläs dock ej alt hiften kommer med des- 

 sa delar i en omedelbar beröring, ulan denna sker 

 medelst de lunna hinnor, som dels bekläda delarne 

 sjelfve (ss. peritoneum larmarne &c.) och dels utgö- 

 ra sjelfva luftsäckarne. Att luftsäckarne ursprungli- 

 gen utgå från lungorne har den skarpsynte Henrik. 

 B.ATHKE visat (Nova Acta Pliys. Med. Acad. Gaes. Leop. 

 Carol. Nat. cur T. XIV P. I. p. 189 (Sq). Att dessa 

 bäckar derföre till sin början äro alt anse såsom de- 

 lar af sjelfva lungorne, är deraf en följd, men jag 

 tror dock att man i anatomiens närvarande skick 

 vid beskrifningen af lungorne hos fog lar bör noga 

 skilja emellan dessa och luftsäckarne. 



