i66 



la luftrören med luft, eller qvicksilfver, så 

 får man endast se de ytliga rören. Dessa 

 se då greniga ut; på flere ställen ser det ut 

 som de ändade i celluler, h vilka dock icke äro 

 annat än bubblor från de djupare pipornes öpp- 

 ningar. Sålunda uppblåste, tror man lätt, att des- 

 sa lungor äfven bestå af dylika bronchier, som 

 däggdjurens, ocli att de ända i celluler. Denna un- 

 dersöknings-method måste, jemte förut fattade be- 

 grepp, hafva föranledt de utmärkte män, livilkas 

 namn jag anfört, att antaga en allt för stor lik- 

 het emellan däggdjurens och foglarnes lungor. 

 Här passa Senecas ord: "Multum egerunt, qui 

 ante nos fuerunt, sed non peregerunt, multum 

 adhuc restat operis raultumque restabit, nec 

 uUi nato post mille secula prascluditur occasio 

 aliquid adhuc adjiciendi." 



Emellertid är förhållandet så beskaffadt, 

 att desse luftrör och pipor ingenstädes sluta 

 blindt, utan öfvergå, det ena i det andra. Än- 

 damålet med denna organisation har förmodli- 

 gen varit att lätta inspirationen och luftens 

 strömning genom rören ur piporne, en lätthet, 

 som var nödvändig hos djur utan fullständig dia-- 

 phragma och nervi phrenici. Å en annan sida 

 måste luftens uppehåll inom lungorne blifva 

 långvarigare än när den skall gå raka vagarne 

 till däggdjurens ändcelluler. När då dessa 

 rör och pipor ingenstäds slutas blindt , så 

 återstår den frågan: hvar äro de delar af lun- 

 gan belägne, i h vilka den inandade luften kan 

 (direct verka på lungpulsåderns capillär-rör, el- 

 ler med andra ord, hvar äro de bildningar, 

 som motsvara lungcellulerne hos däggdjuren? De 

 kunna ju icke finnas annorstädes, om de finnas, 

 än just på sjelfva väggarne af lungornes rör 



