"75 



■Weiieni och Klarelfven blifva således huf- 

 VLidsakliga momenter vid beskrifningen af Werm- 

 lands natur. 



Midt uti Göthaland mot vest er ligger in- 

 sjön Wenern, ett litet medelhaf mellan högst 

 olika landskaper. Landet söder om denna sjö 

 är slätt och bördigt. På slätten upphöja sig berg 

 af sällsam bildning. Westergöthlands öfvergangs- 

 berg äro allmänt bekanta. På norra sidan om 

 sjön ser det helt annorlunda ut. De största slät- 

 terna utgöras der af mossar och hedar. Der fin- 

 nas nog äfven berg, ty landet är uppfyldt af 

 sådana; men deras fysiognomi är mindre främ- 

 mande, de äro till största delen gråstensmassor, 

 och några spår af öfvergångsformation, i vanlig 

 bemärkelse, äro ej, mig veterligt, inom Werm- 

 land observerade •■•■). 



Om man, för att gifva någon bestämdhet åt 

 de ofta förekommande talesätten: nordlig och 

 sydlig vegetation, med afseende på Sverige, 

 vill antaga gränsen för den sednare lika med 

 Ekens nordliga gräns **), så ligger Wermland, 

 till största delen, norr om denna linia. 



*) Sedan jag lemnat Wermland har jag erhållit upp- 

 gift, att i nedra Elfdalen skola finnas stora, med 

 Klarelfven paraliela, bergssträckningar af en rödaktig 

 sandsten, "som genom vittring och eld sönderfaller 

 till elfsand." Kanhända är denna af samma natur 

 som den stora sandstensbildningen i Dalarne, Iivilket 

 icke synes osannolikt; men härom kan nu, i brist af 

 tillräckliga undersökningar, ingenting sägas. De ifrå- 

 gavarande sandstensbergen skola vara ganska sterila. 



**) Ganska munga omständigheter, hvilka blefve för vid- 

 Jyftigt alt här anföra, tyckas bevisa lämpligheten af 

 detta antagande. Härmed öfverensstämmer äfven för- 

 hållandet i östra Sverige, hvarest Dalelfveu utgör 

 gränsen mellan den sydliga och mera nordliga vege- 



