löO 



ning. Med ledsnad får jag anmärka, att Elfda- 

 lens öfversta del, den mellan Norrige och Dalar- 

 na liksom inklämda spetsen af Wermland, än- 

 nu icke blifvit besökt af någon botanist. Från 

 Hoffjellet och Ränneberget öfverskådade jag ge- 

 nom kikare, de sista dagarne af September, den- 

 na trakt. Den såg rätt vild ut, ehuru der knappt 

 syntes något berg så högt som de, på h vilka jag 

 då stod. Klarelfven skall här bestå af en nästan 

 oafbruten fors *). Från denna trakt kommo först 

 de rörande berättelser om hunger och elände, 

 hvilka, under den förflutna sommaren väckte så 

 lifligt deltagande. I denna sin öfversta, ofrukt- 

 bara vrå, torde "Wermland hj^sa åtskilliga nordli- 

 ga växter, som saknas längre ned, och Aconitum 

 Lycoctonum är helt nära, under nog lika om- 

 ständigheter, träffad af Hisinger vid Kjolen i 

 Norrige, 6 mil norr om Kongsvinger. Från Sys- 

 selbäck flyter Klarelfven lugnare mot söder, ehu- 

 ru nästan alltid med strid fart •''*). Sagittaria 

 visar sig här i sin norrländska gestalt. Scirpiis 

 caespitosus j, Alnus in c an a och Betala nana i 

 myckenhet , Salix limosaj Carex livida och Pel- 

 tigera arctica tillhöra denna nejd. Vid Råda 

 börjar en ny afdelning af Elfdalen. I stället för 

 de långsträckta dalfjellen, hvilka hittills legat som 

 en mur emot öster, vidtager här V/ermlands 

 bergslag med sina sammangyttrads bergklumpar, 



*) Lloyd, Jagtnöje». 



**) Pä hela sträckan frän Dalby till Wenern sänker sig 

 Klarelfven likväl icke mer än 344 sv. fot, oaktadt 

 den pä några ställen bryter sig i ansenliga forssar. 

 I ett proportioneradt förhållande aftaga bergåsarne i 

 höjd, så att Wermland kan betraktas såsom ett mot 

 Wenern lutande planum, med obetydlig vinkel från 

 horizonten. 



