f95 



lis. Dylika finnas äfven vid Christineforss bruk. 

 De påminna om granskapet med öfra Elfdalen. 

 4. WESTf:RLlNDET kallas den sydvästra , 

 till Norrige gränsande delen af Wermland. Den 

 utgöres af Nordmarks, Jösse och Gillberga hä- 

 rader. Då man passerat Fryksdalshöjden och 

 kommer till Brunskog, blir man lätt varse We- 

 sterlandets karakter: en täck oreda, en behaglig 

 nätthet och glättighet; men ingenting i större 

 skala, om också i vissa delar af Nordmarken och 

 Jösse härad stora, bergiga skogsmarker förekomma. 

 De förnämsta sjöarne Glafsfjorden och Werme- 

 len äro högst obetydligt upphöjda öfver Wenern , 

 med hvilkens omgifningar deras stränder äfven 

 hafva mycken likhet, genom dyfulla vikar och 

 elfmynningar med Potamogeta., Iris ^ Ranuncu- 

 liis Lingvaj Sagittaria ^ Siiim latifolium och 

 Alisma Plantago ; jemväl Elatine ^ Subularia 

 och Littorella. Der vattnet sjunkit mera undan, 

 träffas djupa, gyttjefulla träsk ■■') med Utricula- 

 riePj Malaxis paludosa, Juncus stjgius , Carex 

 limosaj HeleonasteSj JiliformiSj chordorrhiza och 

 dioica. Såsom följande vattendragen förtjena äf- 

 ven nämnas: Veronica longifolia och Achillea 

 Ptarmica. I Gillberga och Längserud har ve- 

 getationen, jemförd t. ex. med Fryksdalens, en 

 mycket mera sydländsk fysiognomi. Arterna äro 

 väl nästan de samma, men deras förekommande 

 är ganska olika. Eken blir här allmännare. 



*) Sådana träsk, hvarpå Jumkil och Witulfsberg vid 

 Upsala Icmna välbekanta exempel, äro eljest både i 

 Wermland och Dalsland ganska sällsynta. Torfmos- 

 sar med Sphagnum äro så mycket allmännare. Ej 

 heller är någon brist pä det slaget, som kallas Fark- 

 myror af LtsTADius, ora uppodlingar i Lapp- 

 marken, p. 2g. 



