290 



ner honom allmännast fångas vid brusande vaU 

 tenfall, der qvarnar och dylika inrättningar äro 

 anlaggde, bör man härvid anmärka, att dessa fän- 

 gen alltid äro anlaggde framför de vattenverk, af 

 hvilkas buller han skulle kunna skrämmas, Dess- 

 utom är han då alltid för långt kommen för att, 

 emot strömmens våld, kunna arbeta sig tillbaka; 

 måhända gör ock könsdriften, som kallar honom 

 till lekstället, att han segrar öfver sin medfödda 

 rädsla. Ett tydligt bevis för dess fruktande lyn- 

 ne är, att han mycket skyr för åskan och är un- 

 der åskdunder alltid i rörelse, så att, om sådant 

 inträffar på dagen, öfvergifver han genast sina 

 gömställen. Vid sådana tillfällen fångas han all- 

 männast med not, ett tydligt bevis att han är i 

 rörelse. Alla lysande kroppar, som ligga i dess 

 väg, undviker han sorgfäUigt, h vårföre det all- 

 mänt påstås af erfarne fiskare: att om en björk- 

 stång, med den päsittande hvita barken, ned- 

 sänkes på bottnen öfver strömmen, skall ingen 

 ål gå öfver densamma. Han är mycket seglif- 

 vad, och kan, inpackad i fuktigt gräs, transpor- 

 teras längre väg utan att dö. Då han är fån- 

 gad använder han alla krafter för att komma 

 lös, hvilket äfven någon gång lyckas, emedan han 

 kryper lika qvickt baklänges, då han finner nå- 

 gon öppning för stjerten, som rätt fram; dels 

 ock derföre att dess slippriga yta gör det omöj- 

 ligt, att fasthålla honom med blotta handen. På 

 det att han icke måtte krypa ur båten, då han 

 är tagen ur vattnet, lindar fiskaren sitt rockskört 

 omkring honom, fattar honom derefter med han- 

 den nära hufvudet och biter honom öfver nac- 

 ken, så att en luxation uti vertebrernä uppkom- 

 mer, efter hvilken operation han ock straxt dör. 

 Ålen förökar sig starkt, tros växa mindre fort 



iikk 



