359 



ten åtnjöt, oföränderlig från hennes sida, under 

 bådas hela lefnad. Det bör förmodas, att de 

 vigtiga fördelar han, vid b varje steg till sin fram- 

 tida upphöjelse, skördade af denna tillgifvenhet, 

 bibehållit hos honom en skjldig erkänsla, som 

 af inga nya förhållanden bordt kunna förändras. 



Denna befordran var emellertid vägen till 

 en ännu högre, vid Gustaf iv Adolfs hof, der 

 Fi.EMiNG blef Öfverstekammarjunkare, 1795, d. 

 2 JNovember. Han fastades således närmare till 

 denne Konungs person, hos hvilken han en tid tyck- 

 tes njuta den förtrognes ynnest. Ett lyckligare 

 val af gunstling kunde, efter allt utseende, föga 

 beredas åt den unge Konungen, än att vid hans 

 sida ställa en grundligt bildad ädling, hvars snille 

 oemotståndligt skulle göra sig gällande, och hvars 

 oberoende lott i samhällslifvet kunde vara en 

 borgen för hans oväld och rättvisa, såsom Mo- 

 narkens enskilte rådgifvare. Hvad som så hastigt 

 störde och afbröt detta förhållande, kan icke 

 här utredas. Emellertid bestämdes Fleming allt- 

 mer, af förmyndare-regeringen, till befordringar 

 på den högre embetsmannabanan; men ålades 

 tillika, att, innan vidaie fortgång, i vanlig väg 

 söka inträde i Konungens Canzli, hvarest Öfver- 

 ste-kammaijunkaren Fleming aflade eden, 1796. 



Sådana voro de första stegen på den lysan- 

 de bana Fleming beträdde och försatte, äiida till 

 de högsta värdigheter. Till en början blef ho- 

 nom anförtrodd den enskilta föredragningen af 

 s. k. cabinets-mål^ inför den unge Konungen; 

 ett uppdrag, h vilket, af förmyndare-regeringen 

 gifvet, på en gång upphörde vid f. d. Konungens 

 äntrade till Styrelsen, 1797. Förut hade Fri- 

 herre Fleming afven blifvit använd i diplomatisk 

 yäg, först på en beskickning till Danska Hofvct^ 



