367 



liga cl ubbningarna i Slotts-Kapellet åren 1819,23, 

 24, 2 5, och 26; känslofullast i de tankar, h var- 

 med han framförde en aldrig Konungs sista hopp 

 om sitt fosterlands framtida väl, i det högtidliga 

 ögonblick , då Konung Carl XIII hälsade H. K, 

 H. Kroii-Prinsen Oscar, vid dess myndighets- 

 tid, 181 7; och med de'n mest hyllande vörd- 

 nad, helgad en ädel Furstinnas minne, i Persona- 

 lierna öfver H. K. H. Prinsessan Sophia Albertina, 

 vid Hennes begrafnings-akt 1828, hvilka Grefve 

 Fleming, enligt den aflidnas förordnande, författat. 



Grefve Flemikgs personlighet företer en ovan- 

 lig sammanstämmelse mellan ett ordnadt snilles 

 uttrycksfulla inverkan, och en högväxt skön ge- 

 stalts vördnadsbjudande värdighet. Sådant hans 

 utseende var, sådant var hans inre skaplynne; och 

 som det förra aldrig kan vara fullkomligt ideal, var 

 det sednare det icke heller. "Sanning och men- 

 nisko-kärlek" utgjorde hans sjelftagna ridderliga 

 valspråk. Sin j^ttersta vilja föreskref han i föl- 

 jande ordalag: "måtte, då det kommer att talas 

 "öfver mig, man icke dölja, att jag hade fel och 

 "många svagheter, men derjemte säga att mina 

 "afsigter voro goda och mitt uppsåt rent." Efter 

 ett så flärdlöst förordnande af den bortgångne, om 

 sitt qvarlåtna minne, blir det en pligt för den som 

 tecknar hans bild med dragen af hans lefnads- 

 öden, att icke förnärma sanningen med en anstryk- 

 ning af smicker, som han mindre an många be- 

 höfvor. 



Grefve Fleming skattade åt fördomarna in- 

 om det stånd och den bildningsgrad han tillhör- 

 de, Samt från den tid, åt h vilken han först eg- 

 nat sina krafter. Värderande höghet och bördens 

 rält, fordrade han underkastelse och böjlighet för 

 de maktägandes vilja; och vai' icke a'lldeles fri 



