genast min resa söderut, och började mina ex- 

 kursioner i norra Halland de första dagarna i Juni. 

 Att de liöga, afrundade och med en högväxt 

 ljung (Calluna vulgaris) be växta bergen, som här 

 förefiunas och, med få undantag, nästan karak- 

 terisera hela norra delen af detta landskap, skulle 

 hysa någonting, såväl i botaniskt som zoologiskt 

 hänseende, egendomligt, skulle man väl vid för- 

 sta påseendet vara beredd att antaga, men man 

 blifver dock snart öfvertygad om motsatsen. Vis- 

 serligen hade väl nu den tidiga årstiden och de 

 svåra frostnätterna äfven ett stort inflytande på 

 vårvegetationen och till följe deraf äfven på in- 

 sekternas utveckling, men jag skulle dock tro, att 

 dessa trakter under hvad förhållanden som helst, 

 verkligen äro fattiga såväl på växter som djur. 

 Hvad som dock lönar mödan att taga i närmare 

 betraktande är sjelfva hafsstranden. För en dip- 

 terolosf kan den vara af stoit intresse. Den är 

 ofta här stenbunden, hvarfoie d(i\\ tång (Fucus), 

 som hafvet uppkastar nierändels får qvarligga, 

 emedan dess bortförande till de odlade platserna 

 är förenad med stor svårighet. I södra Halland 

 och Skåne deremot får aldrig någon tång qvar- 

 ligga. Denna utgör emellertid ett förträffligt till- 

 häll tor de små kustdjuren. Vid Isa och Backa 

 gästgifvaregårdar uppehöll jag mig några dagar 

 och gjorde rätt gofla fynd vid hafsstranden. På 

 de små fiygsandsfält, som, ehuru fåtaliga, bildat 

 sig emellan ljungbackarne, vai- just ingenting an- 

 mäikningsväidt att finna. Derifiån fortsatte jag 

 min resa till Falkenberg, hvarest landet var mera 

 jemnt och skogbeväxt. Vid hafskusten utbreda 

 sig vidlyftiga tlygsandsfålt och långs Ätra-ån, 

 särdeles i Wessige socken, finner man många rätt 

 vackra bok- ocli eklundar. Derstädes, och vid 



