244 



till aflä^sna hyttor föra livad kLinskapeii och idog- 

 heteu uppbrutit ur det rika malmbergets imiau- 

 dömen. Sjelfva ön, på hvilken grufvorne hafva 

 sitt läge, har sin laiigdutsLräckiiing från JN.O. till 

 S.V. , raeii är i denna rigtning icke mer än vid 

 pass en mil lång, under det att bredden i södra 

 ändan något öfverstiger en half. men i den norra 

 knappt uppgår till en fjerdedels mil. Ehuru 

 öns areal på det hela sålunda är terameligen 

 obetvdlig, är dock dess kuststräcka sönderkluf- 

 ven af flera mer och mindre djupt inskurna vi- 

 kar, som åt mindre farkoster lerana en välkom- 

 men fristad för vind och för vås^. Den betvd- 

 ligaste af dessa vikar, i hvilkens mynning en 

 skyddande grupp af små holmar finnes utströdd, 

 har sitt läge på öns östra sida och inneslutes 

 sjelf i norr af öns hufvudland och i söder af en 

 mot öster rakt utskjutande udde, dens. k. Hamn- 

 udden, Ett smalt sund, som årligen allt mer 

 igengrundas, skiljer Utöns södra strand från Ål- 

 ön, hvilken i sin ordning i vester genom ett lika 

 smalt pass skiljes från Rånö. 



Bland öfrige sydvest härom belägne öar må 

 nämnas ISorrö, Aspö, Stora Björn och iSotarö 

 samt Mellsten, den sydligaste och sista åt detta 

 håll vid allmänna segelleden från Landsort, och 

 på hvilkens kala och klippiga strand ännu för 

 några få år sedan ett u-elt fiskeläge fanns uti be- 

 håll. Norr och nordvest om Utön utbreder sig 

 den s. k. Mysingsfjärden, öfver hvilkens lätt upp- 

 rörda vatten vid starka nordliga och sydliga stor- 

 mar en färd till eller från fasta landet ofta är 

 med stora svårigheter förenad. Den från Lands- 

 ort kommande seglaren har här för sig till ven- 

 ster det på jättegrytor (elfkällor) så rika Muskö- 

 landet, der det minnesdigra Elfsnabben vänligt 



