^45 



inbjuder honom, alt uti sin, af branta gneissberg 

 infattade, äfven för den största örlogstiotta rym- 

 liga, hamn söka och finna en fristad emot stor- 

 marne, under det att han längre i norr, sedan 

 han passerat den ensliga Mysingsholmens granit- 

 klippor, snart får sigte på Ornöns skogbeklädda 

 gneisshöjder, hvilka sedan, nästan ända fram 

 mot Dalarö, begränsa hans synkrets mot öster 

 och undanskymma de utanför emot hafsbandet 

 liggande oräkneliga små holmarne och skären. 



Öfverallt här i skärgården, äfven på de större 

 öarne, äro bergshöjderna låga och oansenliga, tätt 

 till hvarandra sammanträngde samt i allmänhet 

 icke lemnande stort utrymme emellan sig till 

 odling och bebyggande. Medelhöjden vexlar van- 

 ligen mellan 50 och 70 fot, och endast undan- 

 tagsvis uppstiga de till 100 fot eller något mera 

 öfver hafvets spegel. Deras form, vanligen af- 

 rundad och kullrig, både mot toppen och på si- 

 dorne, påminner, lika mycket som de här och 

 der på ytan insvarfvade jättegrytorna, om hafs- 

 vågornas verksamhet under den tid vattnet äf- 

 ven här intog ett högre stånd och dessa höjder 

 endast såsom låga klippskär stucko upp ur haf- 

 vets jemna yta. Närmare intill fasta landet, 

 isynnerhet på de större öarne, äro bergens hjes- 

 sor och sluttningar delvis beklädda med en mer 

 och mindre tät och frodig skog af tall, gran och 

 björk, men längre ut mot hafsbandet glesnar sko- 

 gen allt mer och mer för hafvets vindar, tills 

 slutligen ytterst ut endast öde och obebodda helt 

 låga klippor uppskjuta utur hafsbrynet, men h vil- 

 kas kala, genom vågsvallet ständigt renspolade, 

 nästan på all växtlighet blottade, bergytor der- 

 emot erbjuda forskaren ett så mycket välkom- 

 nare tillfälle att, äfven utan ett djupare ned- 



