248 



vet. Denna glimmerskifFer, sålunda lagerformigt 

 innesluten uti den allmänt rådande gneissen, in- 

 nehåller i sin ordning ett mindre lager af hälle- 

 flinta, h vilket från öarne Långbelgen, Marbelgen 

 och Jernholmen utbreder sig öfver norra delen 

 af Utön utmed vestra stranden allt ned till Edes- 

 näs och med afsmalnande mägtighet vidare fort- 

 sätter mot sydvest genom det inre af denna ö 

 och Ålön till den lilla ön Stora Björn, der la- 

 gret synes utkila. Dess mägtighet är störst i 

 norra ändan, i trakten af Kroka och grufvefäl- 

 tet, och uppgår der till omkring 1 mil. Här 

 innehåller hälleflintan äfven flera underordnade, 

 mer och mindre mägtiga, lager af kornig kalk- 

 sten eller urkalk. På en sträcka af en half mil, 

 alltifrån Långbelgen söder ut förbi grufvefältet, 

 förefinnes nemligen här ett stort antal sådana 

 lager parallelt i N.O. — S.V. utsträckta och för- 

 delade på ett kort afstånd från h varandra och 

 åtskiljda genom mellanliggande lager af hälleflin- 

 tan. Vid en vandring öfver bergshöjderna ifrån 

 vestra stranden till den östra, således tvärtöfver 

 skiflVingen eller strykningen, har man tillfälle, 

 att både i stort och smått iakttaga en sålunda 

 förnyad vexling af hälleflinta och kalksten ifrån 

 1 famns och ännu mindre Lill 20 — 30 famnars 

 mägtiga lager, h vilka ofta fortsätta tlera hundra 

 alnar, till och med famnar, i sin strykning, in- 

 nan de hvar för sig slutligen utkila. Ett läro- 

 rikt tillfälle att studera en dylik lagervexling, 

 fastän mera i smått, erbjuder sig likaledes på 

 Långbelgens södra sida, äfvensom på Jernholmen 

 och de tlera deraemellan belägne små kobbarne. 

 De i oupphörlig vexling med hvarandra uppträ- 

 dande små lagren hnfva här stundom endast en 

 mägtigliet af en eller annan tum till ett å tvä 



