250 



gar, h vilka med eii längdutsträckniiig af ända 

 till liera hundra ;dnar vexla till sin mä^tighet 

 mellan 1 och 30 till 40 alnar. Talrika utlöpa re 

 ses här och der utskjuta från hufvudgångens massa 

 in i den omgifvande sidostenen, hvars skikter 

 vanligen också äro i sjelfva kontaktspunkterna 

 eller i närmaste grannskapet mer och mindre 

 rubbade fråu sin ursprungliga rigtning och på 

 ett oregelbundet sätt vridne och slingrade. De 

 utgöras allesammans af s. k. pegmatitgranit, hvars 

 glimmer är dels hvit, dels grönsvart eller brun- 

 svart; dock förekomma båda arterna någon gång 

 tillsammans i en ocli samma granitgång. Men 

 i allmänhet är glimmern nog mycket tillhaka- 

 trängd af de andra beståndsdelarne, ibland hvil- 

 kas fältspater man nästan alltid kan tydligt ur- 

 skilja den hufvudrådande röda orthoklasen från 

 den hvita Ivillingstreckade oligoklasen. För öf- 

 rigt utmärka sig dessa graniter, och deribland 

 företrädesvis de med svart glimmer, genom en 

 ofta förekommande inblandning utaf små korn 

 af pyrorthit, under det att deremot de graniter, 

 som föra hvit glimmer, icke sällan äio späckade 

 med svarta turmaliner. Sådan pyrorthitförande 

 granit förekommer bland andra ställen väl ut- 

 bildad på Muskön, isynjierhet i trakten af Elfs- 

 nabben vid Lesund och Hamngatt, h varemot så- 

 som karakteristiska fyntlorter för den turmalin- 

 förande varieteten kunna nämnas Mellstens klippa 

 i Dairziger Gått och Skogsby hemman på södia 

 delen af Utön. Till denna sednare kategori höra 

 likaledes de båda granitgångar, som, uppträdande 

 vid sjelfva grufvefältet, tvärt afskära malmlagret 

 med dess närmast omgifvande bergarter, och till 

 hvilkas närmare beskrifning vi framdeles få till- 

 fälle att återkomma. Den turmalinförande gra- 



