251 



iilten är i allniänhel mera grofkrystalliiiisk äa 

 den andra, och har ofta sin hvita glimnier ut- 

 bildad i slörre taQor af tlera qvadrattums yla, 

 h vilka af bygdens ungdom begagnas såsom en 

 glittrande prydnad i det träd, omkring hvilket 

 den i munter dans lirar midsommarens höglid. 



Ett enslaka exempel pä en ännu yngre berg- 

 bildning än dessa granitmassor kan anföras frän 

 den s. k. Transkärsudden utanför Ranö, der man 

 ser en i alns mäglig trappc/ång genomskära en 

 särdeles mägtigt utvecklad bildning af pegmatit- 

 granit. Denna trappgång uppsätter äfven här i 

 N.N.V. eller i samma rigtning som nästan öfver- 

 allt inom Sverige, så väl vid kusten, som längre 

 in i landet, för dylika gångar är den vanligaste. 



En mager skogssand utgör i allmänhet den 

 öfversta jordbetäckningen på hela Utön; lerjord 

 hörer blott till undantagen och framskjuter för 

 det mesta endast vid stränderna af några hafs- 

 vikar, der vågorna bortslanimat den öfverlig- 

 gande sanden. På Ålön deremot utgöres jord- 

 månen i allmänhet af en god och fruktbärande 

 lerjord, med undantag af norra udden, der sand 

 återigen är rådande. Förvittringen framskrider 

 i allmäidiet långsamt och på de smärre längre 

 ut i hafsbandet liggande öarne förefinnes mellan 

 de kala klipporna och i bergsskrefvorna ofta en- 

 dast en helt tunn och grund jordbetäckning, uti 

 hvilken träd, örter och gräs med möda kunna 

 slå sina rötter eller med knapp nöd hemta en 

 mager näring. 



På några fä ställen här i skärgården, före- 

 trädesvis på Utöns nordvestra sida, hafva några 

 smärre aliagringar af violett snäckmergel ••'■) blif- 



*) Hufvudmassan af de sönderkrossade skalen utgöres aC 

 fragmenter utaf musslan Mytilus edulis. 



