256 



iiAgoii gAiig i andra rigtningar slingrande genom- 

 svärma densamma. Denna jernglansens konstanta 

 inblandning af röd jernkisel, som på stället gif- 

 vit anledning till det arbetarne emellan brukliga 

 namnet "i^ödmalm," är Utömalmens mest utmär- 

 kande yttre egenskap *), h varigenom den med 

 lätthet skiljer sig från alla andra blodstensmal- 

 mer inom riket. Svartmalmen uppträder huf- 

 vudsakligen endast såsom smärre parallellager, 

 dels inlägrade uti sjelfva rödmalmen vid sidan 

 utaf de ränder af hornblendesten eller horn- 

 blendeskifler, som genomdraga denna sednare, 

 dels hafvande sitt läge vid ena eller andra si- 

 dan af sjelfva malmlagret i direkt kontakt med 

 den omgifvande kalkstenen, eller också slutligen 

 såsom större ocb mindre helt och hållet oregel- 

 bundna körtlar och njurar, inneliggande uti blod- 

 stensmalmen och i så fall nästan alltid åtföljde 

 af inblandadt hornblende, h vilket mineral, när 

 det infinner sig, nästan alltid plägar vara en väg- 

 visare för den efterföljande svartmalmen. Tal- 

 rika tillfällen att anmärka och iakttaga ett så- 

 dant svartmalmens förekommande under den ena 

 eller andra af nyss nämnde former erbjuda sig 

 vid flera af de nu i gång varande och åtkomliga 

 grufvorna, bland andra på Spens- och Ribbings- 

 grufvornas bottnar, samt i Nyköpingsgrufvan, dels 

 uti de i grufvans östra vägg befintliga, med branta 

 afsatser mot djupet nedstigande, s. k. Bondgrufve- 

 pallarne och dels i närheten af och på ömse si- 

 dor om den från vestra grufveväggen viggformigt 

 utskjutande s. k. Kammen. 



*) Uti äldre tider ansågs denna inblandning så väsendtlig, 

 att masugnsägarne endast med svårighet kunde förmås, 

 att emottaga annan malm än den, uti hvilken röd jern- 

 kisel förekom. 



