^59 



Ijiipaste och mest betydande gm fvor na, som ända 

 intill sed naste tider, med några (ji och korta af- 

 hrott, bibehållit sig under arbete, nemligen Finn- 

 och Nykopingsgrufvorna, att icke tala om Speiis- 

 och Ribbingsgrufvorna, som äfveiiledes iiär hafva 

 sitt läge, men, såsom först nyligen åtei- upptagne 

 från långvarigt ödesmål, ännu icke luiiinit att 

 afsänkas till något mera anmarkniiigsx ärdt djup. 

 Nyköpiugsgrufvans vida och breda dagöppning 

 utvisar, att malmlagret uti denna grufva inne- 

 har den största mägtigheteu , uppgående till öf- 

 ver 20 famnar. Tager man derjemte äfven här 

 i betraktande den vid iNyköpingsgrufvans södra 

 sida liggande Ribbiugsgrufvan , hvilkens malm 

 ursprungligen varit med den förras sammanhän- 

 gaiule, ehuru geuom en sednare uppkommen gång- 

 formig sprickfylluiug af granit uumera derifrån 

 afskiljd, så kan man uppskatta sammanlagda mäg- 

 tigheteu hos nialmfyudigheten uti dessa båda 

 grufvor till öfver 30 famnar. Fastän Lång- och 

 Finugrufvoruas på längden utsträckta dagöppning 

 visserligen antydei", att den fyuiliga delen af 

 malmlagret, en fortsiittuing af det i Nyköpings- 

 grufvan, häi' redan i och fiir sig sjelf är betyd- 

 ligt smalare, likasom att densamma än vidaie 

 mot nordost alltmera afsmaliuir eller nästan ut- 

 kilar, sä innehar ilock äfven här malmlagret, i 

 sin helhet betraktadt, samnui miigtighet som i 

 JNyköpings- och Kibbiugsgrufvorna tillsammans- 

 tagne, ehuru den ofyndiga horublendeforande 

 gångarten i allmilnhet synes äga ofverhanden och 

 sjelfva malmen blott i mera underordnad grad vara 

 utvecklad: se vidare sjelfva dagbladet Tab. III*). 



Den härjemte bifogade Djupkartan öfver en del af Utö 

 malmfält (Tab. III— XIX, eller Fol. 1— 17) är upprat- 



