26 \ 



sättning för den minskning i årlig nialmuppfor- 

 clriiig, som eljest skulle hlifvit en följd af arbe- 

 tets delvisa upphörande i Finn- och Nyköpings- 

 grufvorna, och hafva således naturligtvis ännu 

 icke kunnat så särdeles djupt uedskrida. 



Malmen, hvilkens strykning, såsom förut är 

 nämndt, framgår i N.O, — S.V., stupar mot dju- 

 pet åt N.V. vid pass 7" -10° från lodlinien, d. 

 v. s. dess hängande eller liggande är alltid att 

 anträffa en faran längre åt nordvest för ungefår 

 hvarje tionde famn, som afsänkiuMgen nedgår. 

 Detta förhållande har öfverallt här på fältet, 

 der ett malm lager blifvit med någon grufva öpp- 

 nadt, fuiuiits allmänt beständande allt från da- 

 gen ned till djupet, utan någon mera betydlig 

 kastning åt motsatta sidan. Det enda undantag 

 från denna regel, som härslädes någon gång yp- 

 pat sig är det, att hängande och liggande väg- 

 garne icke alltid iakttagit fullt samma qvantita- 

 tiva stupning, utan att den ena väggen för nå- 

 gon mindre sträcka ökat eller minskat gradtalet 

 af sitt fallande, under det att den andra bibe- 

 hållit sig i det närmaste lika och oförändrad, 

 hvarigenom i ena fallet uppkommit en lokal och 

 tillfällig afsmalning, i det andra åtei' en till- 

 svällning eller tillljockning. Men dessa tillsväll- 

 ningar och afsnialningar hos malmen efter dess 

 stupning mot djupet, som vid åtskilliga andra 

 af våra jernmalnisfält äro temligen vanliga, up- 

 penbara sig här i allmänhet högst sällan samt i 

 en ganska ringa och obetv<llig skala. 



Särdeles mäi'k värdiga, med afseende på den 

 mekaniska rubbning de uti sitt närmaste grann- 

 skap utöfvat på malndagrets inre byggnad, äro 

 de tvenne gångar af pegmatitgranit, som på ömse 

 sidor om Nyköpingsgrufvan ses tvärt afskära 



