263 



närmare upplysa. Då emedlertid del la ingalunda 

 varit händelsen och man icke heller skäligen kan 

 misstänka, att en sådan bred granilgång skulle 

 så hastigt hafva kunnat alldeles spårlöst utkila, 

 då den andra mindre mägliga granitgången med 

 orubbad stupning och mäglighet fortsätter lika 

 långt, som afsänkningen nedgått i Nyköpings- 

 grufvan, d. v. s. mellan 110 — r<H) famnars djup, 

 så har i öfverensslämmelse härmed gängens ställ- 

 ning blifvit å kartan så nllagd, som pro(ilen på 

 Fol. 15 föreställer, och åt Iramtida brytningar 

 öfverlemnadt , att visa tiet rigtlga eller felaktiga 

 uti en uppfattning, som, i saknad af hvarje mera 

 direkt vägledning frtr omdömet, för närvarande 

 dock synes hafva varit den naturligaste och näi- 

 mast för handen liggande. En följd af denna 

 granitgångs sväfvande och Hacka stupning i de 

 öfre regionerna har varit, alt densamma med 

 tilllagande djup allt mera mot norr undanträngt 

 den öfverliggande malmen i Långgrufvan, så att 

 den slutligen till en god del instigit på och 

 ofjMidiggjort denna grulvas från början malmrika 

 botten. Detla förhållande var också en bland 

 orsakerna till Långgrufvans öfvergifvande. 



Den andra granitgången, oujkring 3 — 4 fam- 

 nar mägtig och på knappa Ijugo famnars afstånd 

 från den förra belägen, åtskiljer Nykö|)ingsgruf- 

 van å ena sidan från Spens- och Ribbingsgruf- 

 vorna a den andra. Den har sin strykning i 

 nära Ö. — V. och en äfven på djupet oföränder- 

 lig stuj)ning af endast 7"— 10" från lodlinienmot 

 ]N. Uli Spens- och Ribbingsgrufvorna synes den 

 tydligen omedelbart griinsa intill malmmassan, 

 men uti Nyköpingsgrufvan hai- den deremot hela 

 vägen utföre allt från tlagen varit skiljtl från 

 malmen genom ett flera alnars Ijockt lager af 



