281 



gar. Vi liiiiia då, att Ruiidelskikterna, allt ifrån 

 det skarpa hörn, sotn utsticker mellan nyssnämn- 

 de orter, med en hastig böjning vrida sig åt ve- 

 sler, för att med en mj^cket afsmalnande, att 

 icke säga utkilande, magtighet ingå uti v. Stoc- 

 kenströras orts norra vägg och vestra innersta 

 anbrolt: att uti detta anbrott visserligen anstår 

 en ringa, med hornblende starkt blandad, malm- 

 fyndighet, en svag lemning af all den malm, 

 som uti och mellan de särskildta Rundelslagen 

 haft sitt säte, men att uti innersta norra väggen 

 gränsen för detta malmdränkta hornblende ut- 

 göres af kalksten, genomdragen med ränder af 

 hälletlinta. Vi tinna vidare, alt pelaren mellan 

 denna Stockenströms ort och Vestra Kammorten 

 testår af lika god rödmalm, som botten af Stoc- 

 kenströms ort eller Röpall, men att den inre 

 delen af Vestra Kammorten bestått af, likasom 

 ännu dess brott visar sig innehålla, samma malm- 

 dränkta hornblende, som nyss fanns anstående 

 uti innersta ändan af v. Stockenströms ort, äf- 

 vensom att också här gränsen för denna svaga 

 malmfyndighet består af samma hälleflint randade 

 kalk, som i Stockenströms ort, och hvilken kalk- 

 sten så väl här, som på de öfriga nyss nämnde 

 ställena, efter all sannolikhet utgör en gräns för 

 fyndigheten åt denna sidan af fältet. Vi finna 

 ytterligare, att den lilla uti Norra Rundelorten 

 (Fol. 6) anträffade malmparalleln, hvilken i sin 

 fortsättning mot sydvest likväl synes snart ut- 

 kila, innan den ännu hunnit Stockenströms ort, 

 äfven här på sin norra sida begränsas af en lika- 

 dan, med hälleflinta randad, kalksten, som i de 

 andra nyss nämnda orterna. Och vi skola slut- 

 ligen, genom en sammanställning och jemförelse 

 af alla dessa nu iakttagna fakta, komma till den 



