288 



iiaiidt, äfven 1 daler i brytarelöii och 12 öre i 

 s. k. stafrumspeiiningar *), eller tillsammans 1 da- 

 ler 22| öre koppa rmjnt pr skeppuiid, samt voro 

 dessutom skyldige, att för hvarje 1000:de skep- 

 pund malm som afhemtades, hålla eu grufve- 

 dräng året om uti arbete. Sålunda fortdrefvos 

 grufvorue för Kronans räkning allt till år 1739, 

 då desamma, uppå ansökning af Kongl. Rådet 

 Grefve Claes Bondes och f. d. Kammar-Råd^t 

 Johan Casimir Flem^iings arfvingar, på hvilkas 

 frälsejord dessa grufvor voro belägne, genom Ri- 

 kets Ständers och Konungs sammanstämmande 

 beslut blefvo utan något förbehåll återställde till 

 bemälte arfvingar såsom rätta ägare. I samman- 

 hang iiärmed blefvo dock grufvorue förlustige 

 Kronans förut anslague räntehö och halm från 

 Åland '••■•'), hvarjemte bruksägarne frikallades från 

 erläggandet af den hittills vanliga, till Kronan 

 ingångne, s. k. Genandten för malmen, emot det 

 att de för sin tackjernstillverkning i stället skulle 

 betala full tiondeskatt. 



De Norrländska och Finska masugnsagarne, 

 hvilkas tackjernsblåsningar allt ifrån brakens an- 



*) Från början utgick denna afgift in natiira på så sätt, 

 att för hvarje afhemtadt 100:de skeppund malm lefve- 

 rerades 2 stafriim ved, mot ersättning likväl af 5 daler 

 pr stafrurn i frakt. 



**) Såsom en slags ersättning härför fick griifveägaren allt 

 från 1759 u()pbära 4 öre kopiiarmynt för hvarje tunna 

 från lltön skeppad malm, hvilken afgift samlades i en 

 särskild kassa, den s. k. Malmöreskassan, endast och 

 allenast afsedd till understöd vid företagande af sädane 

 för grufvornes säkerhet och uppfordringens lättande nöd- 

 vändiga byggnader och arbeten, som ägaren rimligtvis 

 sjelf icke ansågs böra och kunna, vid då gällarrde malm- 

 pris, helt och hållet ensam bekosta. Denna afgift synes 

 dock hafva upphört i bojan af 1800-talet eller då grufve- 

 fältet öfvergick i det då bildade bolagets händer. 



