304 



äfvensom uli malmens stora hårdhet och det 

 ringa antal afsöndringsklyfter, isynnerhet hori- 

 zontella (bottenskölar), som förefinnas uti dess 

 inre massa, men torde äfvenledes icke utan skäl 

 kunna tillskrifvas härvarande gruöblks ovana vid 

 ortborrniug. Då härvid nu äfven tages i betrak- 

 tande den genom bränningen åstadkomna ojem- 

 förligt större effekten, så väl till besparing af 

 tid och dagsverken, som till relativ mängd af 

 lösbrutet berg, så har man af allt detta en för- 

 klaring, h vårföre den urgamla bränningsmetho- 

 den ända intill sednaste tider ännu finnes bi- 

 behållen. 



Vid tillmakning för ortdrifning tillgår här 

 sålunda, att veden reses lodrätt upp mot ber- 

 get till två hvarfs tjocklek och påtändes. Sedan 

 den utbrunnit och arbetsrummet något afsval- 

 nat, bearbetas ortstossen medelst brottstänger 

 och gafflar så långt hettan förorsakat bräckning 

 i berget. Ny tillmakning tillställes straxt der- 

 efter med enahanda förfarande och på detta sätt 

 har man funnit tre tillmakningar om dygnet 

 vara lämpligast, således 8 timmar mellan hvarje 

 antändning. Ju längre orten inkommer, ju mera 

 berg lossnar till följe af den tilltagande och 

 nu allt mera instängda hettan, och i allmän- 

 het ju mindre qvantitet ved åtgår*). Vedåtgän- 

 gen och arbetets tillväxt i kubikinnehåll stå 

 således till h varandra i ett motsatt förhållande, 

 ehuru ej i samma proportion hela orten igenom. 

 Sålunda har 



*) Då vid en sådan ortdrifning bergarter stundom anträf- 

 fats, som ej rätt väl lossnat för elden, har man omvex- 

 lande användt sprängning med krut. 



