sm 



ar 1850, eller blott några månader efter det si- 

 sta stora raset i södra liggande väggen, upptäck- 

 tes uti pelaren mellan Bolags- och Bjelkes-orterna 

 en icke obetydlig remna, hvilken, börjande på 

 några 90 famnars djup (se protilen å Fol, 15) 

 fortsatte rätt upp till kanten af Bjelkes Öfre orts 

 sula vid 72 famnars afvägning, åtföljde vidare 

 sulan några famnar, innan den ingick i nordöstra 

 ortväggen eller pelaren mellan D3'ssnämnde Bjel- 

 kes ort och Reutersköld, och fortfor vidare att 

 stryka denna sista pelare uppåt, så långt ögat 

 kunde se. Hela sprickans synliga längd uppgick 

 sålunda till minst 40 famnar och på denna sträcka 

 märktes nu tydligen en icke ringa sättning re- 

 dan hafva inträfiat, tillkännagifvande såmedelst 

 att nämnde remna olyckligtvis icke blott höll 

 sig i yttre ytan af, utan äfven sträckte sig dju- 

 pare in uti sjelfva pelaren, än man i förstone 

 kunde förmoda. 



Som nu dessa båda på detta sätt förstörda 

 malmpelare utgjorde hängande väggens hufvud- 

 sakligaste stöd och uppburo de alltifrån dagen 

 ned till 40 famnars afvägning blottade Rundel- 

 slagen jemte den vid deras fot liggande, under 

 namn af Röpall bekanta, malmbotten, så uppstod 

 naturligtvis en grundad farhåga, att denna öfver- 

 hängande, i sanning icke obetydliga, bergmassa 

 i längden icke kunde stödjas eller uppbäras af 

 dessa i så hög grad sålunda försvagade pelare, 

 hvilkas styrka till följd af sakens natur skulle 

 med åren allt mer och mer aftaga, hvarigenom 

 slutligen grufvans fullkomliga instörtande förr 

 eller sednare kunde blifva en trolig följd. Denna 

 omständighet påminde derföre nu med hög röst 

 om nödvändigheten, att helt och hållet förändra 

 den hittills följda planen för grufvans brytning 



