338 



heterne ej bleLöfverfördt till grufvorna. Afsig- 

 ten var likväl, att återsätta grufvan i ordentlig 

 drift, men detta hindrades genom Ryssarnes land- 

 stigning på Utön 1719, då de uppbrände alla hus, 

 vindar och byggnader, borttogo alla materialier 

 och instjelpte gråbergsvarpen uti alla härvarande 

 grufvor. Sedan den tiden har man visserligen 

 åtskilliga gånger ämnat att uppfordra det ned- 

 kastade varpet och ånyo belägga grufvan med ar- 

 bete, hvilket förslag dock allt hittills icke kom- 

 mit till utförande. 



På nordöstra sidan om Långgrufvan vidtager 

 den s. k. Finngrufvan, hvilken allt ifrån 18 fam- 

 nars afvägning är på djupet genom ett band, se 

 Fol. 4 och 15, från Långgrufvan afskiljd. Denna 

 grufva innefattade från början icke mindre äu 

 fyra särskild ta, äfven i dagen åtskiljda grufvor, 

 hvilka i ordning från sydvest till nordost voro 

 följande, nemligen Nygrufvan, Finngrufvan, Vipp- 

 grufvan och Östra Bränningen. Ibland dem var 

 Finngrufvan den äldsta 5 den upptogs redan i 

 början af 1600-talet, och arbetades till 1668, då 

 den hunnit 12 famnars djup, men låg ännu öde 

 och fylld med ras, då de tre öfriga i början af 

 1700-talet blefvo upptagne, vid hvilket tillfälle 

 nu äfven denna grufva blef rengjord och ånyo 

 med arbete belagd. Snart derefter så väl i dagen, 

 som på djupet sammanbrutne, arbetades dessa 

 grufvor under det gemensamma namnet Finn- 

 grufvan ända till år 1719, då äfven de delade 

 det olyckliga öde, som genom Ryska krigsfolkets 

 landstigning drabbade alla andra här på ön i 

 gång varande grufvor. Finngrufvan var då i syd- 

 vestra ändan mot Långgrufvan omkring 20 fam- 

 nar, men i nordöstra ändan endast 8 — 10 fam- 

 nar djup. Icke förr än 1778 blef grufvan ren- 

 gjord från det nedkastade gråberget, och bryt- 



