34i 



några grader tVån locUiiiien mot norJvest och 

 begränsas både i liängandt-t och liggandel af Tal- 

 tets allmänna gångart, en mer och mindre glim- 

 merdränkt hornblendeskillcr. Uti hängandet är 

 denna bergart hela vägen nedåt ren och blottad, 

 men uti liggande väggen förefinnes ännu m veken 

 svartmalmsfyndighet qvarlemnad, såsom ansedd 

 för mindre brvtvärdio. Ehuru lagrets fortsätt- 

 ning åt sydvest åtminstone icke i dagen är syn- 

 lig, utan tvärtom en ofyndig klyft af kalksten 

 der möter i samma stoss, så antvder likväl för- 

 hållandet på större djup, sannolikheten af en möj- 

 lig utsträckning af malmlagret åt detta håll, kan- 

 hända så långt som till mötes med den fyndig- 

 het, på hvilken den gamla Bondgrufvan fordom 

 blef bruten. 



Närmare de båda ändarne af det malmfö- 

 rande lagret blefvo visserligen under fältets för- 

 sta dagar, som ock sedermera, åtskilliga smärre 

 grufvor och skärpningar bearbetade, men snart 

 åter öfvergifne, emedan den egentliga fyndighe- 

 ten åt dessa begge håll befaiuis så utspädd med 

 eller utträngd af dess åtföljande gångart horn- 

 blendet, att något lönande arbete här ej syntes 

 vara alt påräkna. Dessa sedan äldre tider till- 

 baka alla ännu ödeliggande grufvor, se Tab. II, 

 äro Bykgrufvan, sednast bruten 1763, Riddare- 

 grufvan, arbetad i medlet af 1700-talet, samt 

 Skogs- och Liljehergsgrufvorna , längst i sydvest. 

 Dessa båda sednare grufvor anses hafva varit de 

 första jern malmsanledningar, som här på ön blif- 

 vit drifne. På 1770-talet återigen upptagne blefvo 

 de likväl snart efter några års arbete ånyo öf- 

 vergifne. 



»*9 a3t-o§-§o -C- 



