416 



emellan den sistntimnda och den inskrifna Irope- 

 roidala polygonen Jl- Denna skilnad kan ock för- 

 klaras så, att den är en snmnia af flera rektang- 

 lar, hvars baser äro de antagna absciss-styckena 



A£Cq, AiCj l\x^ och höjden = ordinatstyckena 



em elians curvans och chordernas midtpunkter 



(=».-^-^11, ..-^-ll^etc). 



Anm. Härvitl äro dock ännu förstnämnda stycken 

 arbiträra, hvarför det ännu återstår den frågan, 

 huru de med största fördel skola antagas. For- 

 dom (och ofta ännu i dag) satte man dem lika, 

 och till och med åsidosatte korrektionen, h var- 

 igenom man fick arean =^ fv l\x ■= IS x • i'o = iv = 

 = summan af de till lika distanser tagna ordi- 

 naterna, om åx sättes = 1. Detta är i sjelfva 

 verket Ca valeris och Wallisu förfarande, af 

 hvilka den förre dock ansåg |u eller som han 

 kallade denna summa »omnes lineae», mera blott 

 såsom ett geometriskt tecken eller snarare be- 

 grepp, heldst han på länge ej brukade något 

 tecken derför, under det den sednare uppfat- 

 tade det såsom ett tecken för en arithmetisk 

 operation och derigenom verkligen befordrade 

 analysen ett steg vidare. Ja äfven en och an- 

 nan af deras föregångare gick så till väga, sär- 

 deles Mercator d. ä., Wright och Snellius, som 



uträknade en tabell för / sfenom att sam- 



t/ cosa; ° 



manlägga secanterna för hvarje grad eller för 



hvarje minut (= »omnes secantes»). Det var 



detta integral man behöfde för de s. k. cartes 



reduites, och hvilket spelar en märkvärdig role 



i integral-räkningens historia. Om jag ej allt 



för mycket bedrar mig, var det Bond, mathe- 



raatisk 



