507 



riges högsta riddareprydnad, hvilket endast Grefve Tbolle- 

 BoNDEs blygsamhet förekom. 



Grefve Trolle-Bonde, med ett namn som i oför- 

 dunklad glans öfverlefvat så många politiska jordbäfnin- 

 gar, var öfver alla politiska partier och tillhörde intet 

 sådant. Det var deremot naturligt, att något högadeligt 

 från fordom, i detta ords vackraste bemärkelse, skulle 

 återspeglas i skick och hållning hos den , hvars anor 

 genomlupit sex århundraden samt räknat tjugetvå Svea 

 Rikes Råd och slägtskap med Sveriges gamla Konungar. 

 Hans hela väsen ingaf vördnad, som öfvergick till rörelse 

 och deltagande hos hvar och en som såg honom från 

 den stund, då 



Uppå hans ögon lagt sin hand.» 



Men äfven nu var hans grånade hufvud, såsom en 

 minnestecknare säger, »icke utan sitt Jofurs-majestät». 

 Intet kunde dock vara för honom mer främmande än 

 bördens fåfänga. Han var ännu mera ädel än adelig, 

 och i djupet af sin själ en ödmjuk kristen, tänkande om 

 bördsföreträdenas flärd såsom hans högsinnade farfader 

 uttryckte sig: »Mitt adelskap är stoft, och maskarne mina 

 sköldemärken» (limus mea nohilitas, vermesque vera in- 

 signia). 



Grefve Trolle-Bonde, hvars helsa var ovanligt jemn 

 och stark, afled i Stockholm, efter en kort sjukdom, den 

 3 Januari 1855. Hans sista ord voro: »Nu får jag åter 

 se!» — Af det äktenskap, som han 1806 ingick med 

 Friherrinnan Charlotta Bonde, dotter af En af Rikets 

 Herrar Friherre Carl Bonde, och hvilket år 1809 genom 

 skiljsmessa upplöstes, ägde han inga arfvingar. 



