pen stod pA elt lagie trappsteg, eller med andra 

 ord, så länge man igenom kemiska försök på ute- 

 slutande den tona vägen trodde sig kunna få alla 

 frågor lydda. 



ScHEELE ') — som man nästan kan kalla upp- 

 täckaren af kemin på våla vägen och af sättet att 

 draga slutsatser till följe af de fcnomener, som 

 dervid förete sig — var det förjjehållet att, i en 

 afhandling, som han förelade Kongl. Vet. Akade- 

 mien i Stockholm 1778, ådagalägga skiljaktigheten 

 emellan grafit och molybdenglans, förmedelst upp- 

 täckten af en egen melallkalk, hvilken han, efter 

 den tidens kemiska språk att utlrycka sig, angaf 

 skulle förefinnas uti samt karakterisera det sed- 

 nare mineralet. Scheele framställde sin molyb- 

 denjord förmedelst mineralets behandling med 

 salpetersyra och visade att den hade karaktären 

 af en syra. Den förenade sig med kali till elt 

 i små kristaller anskjutande salt, hvilket utdrif- 

 ver kolsyra då^det behandlas med pottaska ocli 

 då fiambringar ett neutialt salt; förenar sig med 

 flyktigt alkali, samt lemnar ett grått pulver, då 

 denna förening upphettas, hvarvid alkalit bortgår. 

 Han visade att syran är flyktig och att den för- 

 enar sig såväl med svafvelsyra, som saltsyra till 

 lösliga föreningar; äfvensom att dessa lösningar 

 lätt blifva blå, såväl då de öfverlemnas åt sig 

 sjelfva , som då de komma i beröring med me- 

 taller, hvilken blåa färg åter kan borttagas ge- 

 nom tillsats af salpetersyra. Orsaken till den blå 

 färgen tillskref han en reduction, eller såsom han 

 uttryckte sig: den berodde af den omständighe- 

 ten att molybdenkalken gerna upptager phlogiston. 

 Scheele visade alt den s:enom detonation med sal- 



») Kongl. Vet. Akad. Handlingar för 1778. Sid. 247. 



