10 



öppna ända lösl täppes med en glaspropp. Vi 

 begagnade oss af en glaskolf, insatte denne uti 

 en hessisk degeJ och ombäddade den med sand. 

 Man upphettar långsamt och med en småningom 

 stigande temperatur uti en vindugn samt fortfar 

 dermed så länge som något svafvel bortbrinner, 

 efter h vilken tid hela massan måste vara uti 

 svag rödglödgning. Efter afsvalning behandlar 

 man den med helt vatten, h varvid en svarlgrön 

 massa blifver olöst, under det att en röd lösning 

 erhålles. Man filtrerar så hett som möjligt och 

 slår blott lösningen på filtrum. Då vattnet icke 

 längre är gulfärgadt, tillsätter man några drop- 

 par kolsyradt kali och uppvärmer, under omrö- 

 ring, allt till kokning. Denna behandling med 

 nytt vatten och kolsyradt kali förnyar man så 

 länge, tilldess att ett aftaget prof uLaf den alfil- 

 trerade lösningen icke mera gifver någon svafvel- 

 fällning då det försättes med saltsyra eller dervid 

 luktar af svafvelväte. Genom denna behandling 

 utdrager man all fosforsyra och upplöser man allt 

 öfverskjutande svafvel utur svafvelmolybden. Svaf- 

 velmetallen anlaser efterhand en rent svart fär» 

 och öfverallt, hvarest man trycker den med en 

 glasomrörare visar sig den så beredda svafvelmo- 

 lybden hafva en metallglans. Derefter behandlar 

 man den med saltsyrehaltigt vatten och uttvältar 

 den på filtrum med hett vatten. Denne svafvel- 

 molybden är nu ren och för att derutur fram- 

 ställa molybdensyra, måste man antingen rosta 

 den eller behandla den med salpetersyra. Sal- 

 petersyra syrsätter den lätt, derföre att den be- 

 finner sig uti ett mycket fint fördeladt tillsLånd. 

 I de flesta fall är detta likväl icke nödvändigt, 

 utan kan man oftast förfara på mycket enklare 

 sätt, isynnerhet då man blott vill framställa mo- 



