235 



tydligen ökadt genom den Paykulska samlingen, 

 åt h vilket Berzelius utverkade en praktfull upp- 

 ställning, hvarjemte de Botaniska och Mineralo- 

 giska samlingarne gjordes beqvämt åtkomliga och 

 åskådliga. 



I administrativa bestyr visade Berzelius, att 

 dtn vetenskapliga ledningen uträttar mera verk- 

 ligt gagn än den sig framträngande tilltagsenhelen, 

 som blandar sig i allt, och för hvilken snille och 

 kunskaper ofta nog sättas å sido. Man behöfver 

 blott genomgå Berzelh egenhändiga anteckningar, 

 för att finna, huru han icke sällan hade att strida 

 mot den stationära sjelfklok heten. Bland andra 

 må anföras hans bemödande för reglering af mått, 

 mål och vicjt, dem han ville bringa i enklare 

 former; hvarvid han snillrikt fogade förslaget, 

 alt lämpa de metalliska myntsorterna så, att de- 

 ras tyngd kunde användas såsom nödfallsvigter; äf- 

 vensom aU Likare kunde bestämmas för både 

 vägning och n}ätning o. s. v. Men åtskilliga så- 

 dane hans framställningar gjordes oveikställbara 

 af den kortsynta betänkligheten. 



Dylika hinder ställde sig äfven i vägen för 

 Berzelii åsigter öfver allmänna Elementar-under- 

 visningen, för hvars granskande en Committe var 

 satt, i hvilken Berzelius af Regeringen var utnämd. 

 Ordförande var Riksmarskalken Grefve Fleming 

 och näsl honom Eike-Biskop v. Roseinstein. "H varje 

 försök", skrifver Bezelius, "att göra realkunskap 

 och naturkännedom ojltiora i den allmänna med- 

 borgliga uppfostran, betraktades såsom ett försök 

 att alldeles tillintetgöra den klassiska lärdomen, 

 hvais värde ingen beslridde, fast man önskade 

 alt mängden finge den bildning, som gjorde den 

 skicklig i andra banor, der tillämplig sakkunskap 

 var ett oundgängligt behof, — Jag föreslog derföre, 



