11 



ken, som också merendels liil stort, antal ligga 

 hopade vid granitbergens fötter och på deras slutt- 

 ningar. Dessa äro någongång sakta affallande, 

 nåffonojnisf resa de sis: lerrassvis, men nieiendels 

 framstår dock alltid nåsfon lodrät och brant ber»- 

 sida, såsom händelsen t. ex. är med Kummel- 

 och Simoiisbergen , hvilkas lodräta bergväggar äro 

 vända mot sydvest och branta otillgänglige ned- 

 stiipa mot Tunabetgsdalen. 



Trenne smärre partier af hoi^nUendesten eller 

 hornblenderik diorit äro här anmärkta. Det ena 

 återfinnes vid Skalebo, det andra något nordost 

 om Nä fveq värns kopparhytta och det tredje på 

 nordvestra ändan af Hargön. Bergarten bildar 

 pä h vardera stället flera invid h varandra grup- 

 perade, låga, mjukt afrundade bergkullar af obe- 

 tydlig utsträckning. 



I södra delen af socknen vid stranden af 

 Bråviken träffas i dervarande branta bergafsätt- 

 ning mellan Galtviken och Skeppsviken en stor 

 mängd trappgångar, hvilka i alltid lika riktning 

 eller i NNV afskära gneisslagren. Deras mäktig- 

 het är olika och varierar mellan några tum till 

 och med öfver en famn. De äro hyperiter af en 

 finkornig, ofta nästan tät, textur samt hysa stun- 

 dom inneliggande tunna taflor af labrador. 



Emellan St. och L. Uttervik träffas vid tor- 

 pet Strömshult en egendomlig, för Sverige och, 

 så vidt jag vet, äfven för vetenskapen ny, berg- 

 art. Den förekommer der såsom ett uti gneissen 

 inneslutet omkring 5 famnar mäktigt i öster och 

 vester gående lager, som mot vester snart afsmal- 

 nar och utkilar i en spets. Mot öster är det 

 också icke särdeles länge synligt på detta ställe, 

 men visar sig snart åter i St. Utterviks hage, 

 söder om Ghristians-grufvan, der lagrets mäktighet 



