14 - 



så angripes olivincn iiaturligLvis mimlre, och fram- 

 står efteråt på stenens yta såsom b vitgrå matta 

 partier. Men bergartens mörka färg och små- 

 eller finkorniga structur försvära i allmänhet ett 

 noggrannare iakttagande och igenkännande af dess 

 särskilta beståndsdelar. I de exemplar, der dessa 

 äro något mera groft utsöndrade, synes ytan vis- 

 serligen tätt beströdd med gula och röda korn, af 

 b vilka de sednare genom sitt utseende och för- 

 hållande för blåsrör lätt igenkännas för granat. 

 Men de förra eller de gula kornen kunna ändock 

 lemna något tvifvel öfrigt om deras identitet med 

 olivin, så mycket mer, som de, i motsats mot 

 denne, visa sig vara för blåsrör smältbara. Ge- 

 nom särskilte analyser, som straxt skola anföras, 

 är visserligen ädagalagdt, att ett mineral af oli- 

 vinens sammansättning utgör en af bergartens be- 

 ståndsdelar och att denne olivin är en af de jern- 

 och manganrikaste man hitlills känner, men just 

 denna höga jernhalt, hvaraf mineralets smäll bar- 

 het torde förklaras, kunde ändå möjligen gifva 

 anledning att förmoda en mörkare färgning, än 

 här är händelsen. 



Genom följande förfaringssätt häfvas dock alla 

 tvifvel om, att de gula kornen verkligen äro oli- 

 vin. Om man starkt glödgar ett stycke af berg- 

 arten, så finner man dess ytor, här mer, der 

 mindre, beströdda med tombackbruna eller gra- 

 fitgrå metallglänsande partier, som tydligt afsticka 

 mot den öfriga nu mörkare massan af diallag och 

 granat. Dessa metallglänsande partier äro olivin, 

 hvars jern- och manganhalt genom glödgningen 

 blifvit bragt på en högre syrsätlningsgrad och 

 hvaraf nu detta färgspel på ytan framkallas. Be- 

 handlar man derpå det glödgade stycket med 

 utspädd varm saltsyra under en qvart eller half- 



