23 



mot grå giieissen, men pA söJra sidan tillstöter 

 närmast ett lager af en glimmerbiandad kalksten, 

 hvari större och mindre långsträckta körtlar af 

 magnetisk jernmalm förekomma. Men denne sed- 

 nare är merendels så starkt smittad af kopparkis, 

 alt den såsom jernmalm betraktad är alldeles 

 oduglig. 



Något nordost om Bobult, nära vägen mellan 

 Hjelkhyttan och Näfveqvarn, träffas på skogen 

 flera gamla ödelagda kopparmalmsgrufvor och skärp- 

 ningar. Deras varphögar äro numei"a med mossa 

 och gräs alldeles öfvervuxne och flera af sjelfva 

 håloine nästan fullkomligt igengrodda. Vid en 

 af dessa gamla grufvor, som i sednare tider, ehuru 

 då likväl icke vidrörd, falt namnet Brunhults- 

 grufvan, har man på varpet funnit större och 

 mindre block af en mj^cket grofkristallinisk tur- 

 ma/m-förande granit. Denne förer en fältspat, som 

 är af en vackert högröd färg, och hvit silfver- 

 glänsande glimmer, men imiehåller dessutom smärre 

 körtlar af Dichroit och Pyrargillit. 



Utom dessa nu uppräknade raalmanledningar 

 skulle visserligen många flera kunna anföras. Det 

 stora antal mer och mindre djupa gruföppningar 

 och dervid befintliga varphögar vittna om den if- 

 ver, med h vilken dessa öfver hela socknen tätt 

 spridda anledningar varit eftersökta, men tillika 

 huru litet samlade eller uthålliga de i allmänhet 

 visat siff vara. Ett undantas; härifrån »öra likväl 

 de förråder af koppar- och kobollmalmer, som till 

 så betydlig qvantitet concentrerat sig i dalen om- 

 kring sockenkyrkan, och som, förutan den eko- 

 nomiska ny tia de tillskyndat, i rent vetenskapligt 

 hänseende, såväl geognostiskt som mineralogiskt, 

 äro af ett stort intresse. En närmare granskning 

 af den trakt, der de förekomma, torde säletles 



