25 



orsaktM' ej finna underligt, att våra förfäder åt 

 dess öde Itmnade el t fält, ur hvars innandömen 

 de numera icke I rodde sig kunna hämta de rik- 

 liga skatter, som de under en lång följd af år 

 fornt hade vänjt sig alt göra. En gammal sägen 

 i orten förmäler väl, att en af giufvorne seder- 

 mera någon lid varit arhelad. för Johan II1:s räk- 

 ning, men för öfrigt låg hela fältet under flera 

 århundraden uli fullkomligt ödesmål och hade 

 råkat i sådan glömska, att alla gruföppningarne 

 voro med sjögräs och mossa nästan alldeles igen- 

 vuxne. 



Först i medlet af 1700-talet började upp- 

 mäiksamheten åter att vändas hitåt. En Fabri- 

 kör Seippei. var den första, som år 1750 här 

 inmutade några gamla skärpningar uti Koppar- 

 torps äng öster om kyikan, på hvilka också den 

 första kopparhjtlan, som då anlades, Tyckhyttan, 

 privilegierades, och snart deipå började han äfven 

 alt rentaga deu gamla Storgiufvan. Ett bolag 

 stiftades, ännu en kopparhytla upphyggdes och 

 nödiga anstalter vidtogos till grufvans tömmande 

 från vatten. Ar 1756 var arbetet der i full gång 

 och har sedermera allt till närvarande lid, vis- 

 serligen med omvexlande och på de sednare åren 

 aftagande malmvinst, men dock oafbrutet varit 

 fortsalt. En Gerpiard de Besche, förut ägare till 

 Näfveqvarns styckebruk samt kringliggande skogar 

 och lägenhelei-, inlöste detta kojiparverk år 1760 

 af de första bolagsmännen och bragte bergsrörel- 

 sen i ett ändamålsenligare skick. Efter honom 

 är den pamla Storgrufvan sedermera uppkallad. 



Lockade af exemplet och den väntade vin- 

 slen infunno sig snart äfven andra inmutare till 

 de öfriga å malmfältet niera åt vester belägne 

 ganda ödegrufvorne eller nya anledningarne, men 



