71 



blifvit påträffad. Men på andra ställen åter lig- 

 ger den närmast under nialmförande kalken, utan 

 någon betäckning af hvita vattkalken. Detta är 

 nemligen händelsen i Svartlingsorten och på flera 

 ställen af Lovisins och Örnsköldsorteinas fortsätt- 

 ning åt öster mellan 70 och 90 famnars afväg- 

 ning. Ehuru icke i sig sjelf malmförande, träffas 

 den dock stundom, säideles i contacten med nå- 

 got malmförande lager, mer och mindre inslänkt 

 med smärre malmkörllar eller korn , af kopparkis, 

 svafvelkis ellei- magnetkis, blyglans eller zinkblende. 

 Gråkalk, den fjerde och sista af ofvan upp- 

 räknade kalkarler, är, såsom vi skola se. i flera 

 afseenden, särdeles mineralogiskt, ganska märk- 

 värdig. Dä det var frågan om dess förekon)mande 

 ofvan dag, definierades den såsom en små- eller 

 grofkrislallinisk , merendels gråaktig, kalksten med 

 inneliggande korn eller smärre körlelformiga par- 

 tier af mörkgrön serpentin och meia sparsamt 

 inväxte fjäll eller sammangrupperade blad af gul- 

 livit eller mörkgrön glimrner och sjögrön chlorit. 

 Men om man närmare granskai- dessa s. k. ser- 

 pentinkorn, öfvertygar man sig snart om, alt de 

 visserligen till en del, till olika mängd för olika 

 lokaler, bestå af en verklig serj)entin, men alt 

 många af dem dock utgöras af ett annat mineral. 

 Detta är i vissa korn, men ganska sällan, lent 

 utsöndradt för sig, i andra åter, och deita mer- 

 endels, på öfvergång till eller sanimanväxl med 

 serpentin. I förra händelsen är det af en halm- 

 gul, någongång i grönt slötande, ofta äfven nästan 

 gulhvit färg och af en väl prononcerad glasglans. 

 Det är för blåsiör alldeles osmakligt, ger i kolf 

 intet vatten, men i öppet rör med fosforsall ett 

 obetydligt spår af fluor. Svårigheten atl träffa 

 det till någon större qvantitet, i fullkondigl rent 



