88 



Men, i an«;eenclt' Lill den ringa malmlillgangen 

 och den besvärliga uppfordringen, ödelera na des 

 den redan 1784- och ligger äfven nu öde, fastän 

 iÅen sedan den tiden ålskillis:a gånger och sednast 

 1838 förhoppningsvis blifvit upptagen och någon 

 liten tid drifven. Dess malraförande lager har 

 varit en kalk af samma blandning, som gångarten 

 i De Beschiska grufvan och haft sitt läge mellan 

 vanligt svartberg eller grå gneiss i taket och grof- 

 kristallinisk granit i sulan, hvilka hela grufvans 

 djup utföre fortfarit. Malmförande lagret, som 

 haft en bredd i norr och söder af omkring 2 

 famnar och en mäktighet af något öfver 1 famn, 

 har haft en redig aflossning från takberget, men 

 uti liggandet varit anvuxet med graniten, som 

 ofta oordentligt stigit upp emot taket och på sina 

 ställen alldeles uttryckt malm förandet, h vilket 

 särdeles varit händelsen i b;ida långväggarne, der 

 sångarten antingen smalnat utaf eller alldeles af- 



o o o 



skurils. Stupnijigen har till nuvarande djup af 

 10 — 12 famnar under lafven alltid bibehållit sig 

 lika eller varit ungefär 35° från horizontallinien 

 emot öster. Grufvans belägenhet synes af Tab. 

 III och Prof. b på Tab. V. 



Norr om Stora Grufstöten ligger en annan 

 ödelagd grufva, kallad Kattgrufvan, som äfven från 

 urminnes tid varit upptagen. I seduare tider har 

 den en gång blifvit ren tagen och man träffade då 

 der Magnetkis i ymnighet, sittande i en gångart 

 af hornblende, qvarz och granat, men ingen an- 

 nan lönande malmtillgång. 



I det föregående a ro icke några theoretiska 

 betraktelser gjorda öfver tillkomsten och bildnings- 

 sättet af de bergarter, mineralier och malmer, 

 som blifvit omnämnde i denna beskrifning. Ja» 



