302 



mammillär-ulskoLtens niveau och fästena för ref- 

 benens hufvuden. Befbenen hos della djur kunna, 

 till följe af ifrågavaiande anordning, röras friare, 

 och med särdeles lätthet läggas bakåt, efler si- 

 dorna af ryggraden, hvai igenom bröslets omkiets 

 kan minskas och refhenen sjelfva undgå brytning 

 i fall af yttre våld, alldeles såsom förhållandet 

 är med de bakersta refbensparen hos däggdjuren 

 i allmänhet. Denna organisation står sannolikt 

 i ett nära afpassadt förhållande till djurets lef- 

 nadssätt. Ornithorhynchus har, som man vet, 

 sina bon i underjordiska hålor, till hvilka leda 

 trånga gångar, som enligt Bennet kunna vara af 

 35 till 50 fots längd (Waterhouse History of 

 Mammalia Vol. 1. London 1846 pag. 35). Vid 

 gräfningen af dessa gångar samt under vandrin- 

 garne uti de samma måste bröstkorgen vara ut- 

 satt för tryckning j de menliga följderna häraf 

 undvikas genom refbenens betydliga rös lighet. 

 Ryggradens och refbenens förhållande hos Echid- 

 na är ganska nära öfverensstämmande med hvad 

 här är anfördt om Ornithorhynchus. Mammillär- 

 utskotten så väl som refbenen äro dock något star- 

 kare, ehuru de sednare äro färre till antalet. 

 Denna refbenens styrka, så väl som deras fäst- 

 ningssätt torde här vara särskildt påkallade ge- 

 nom närvaron af den utmärkt staika, stora hud- 

 muskeln, genom hvilken Echidna dels reser eller 

 nedlägger sina giofva taggar, dels förmår hop- 

 rulla sig. Echidna är liksom Ornithoichynchus 

 mineur samt såsom sådan utrustad med vida 

 fullkondigare både giäfredskap och skydd. 



Anmäiknins^svärdt är att dessa här tecknade 

 förhållanden hos Monoti emata stå temmeligen nära 

 de som olvan blifvit anförde vid Erinaceus med 



