313 



sina ulförsgångar, dels bilda de långdiagna, nä- 

 stan päionforniiga kolfvar. Grundhinnan (tunica 

 propria, Henle) är temiigen tjock, klar och, så 

 vidt jag funnit, structurlös. Dessa körtlar ligga 

 på ett afstånd från hudens yttre yta, af unge- 

 färligen sin halfva längd. Deras ulförsgångar 

 äro någol större än de grofva håren i omkretsen; 

 en stor del följa dessa till hudens yta. I flere 

 af de små körtelblåsorna , äfvensom de finare 

 gångarna, syntes iiniehållet dunkelt; i de större 

 gångarna syntes det mera genomskinligt, gulaktigt. 

 Då dessa körtlar uttogos och spriddes på glas- 

 skifvan medelst nålar, kunde de utredas i en 

 mängd smärre klasar (^fig. 5^ Såsom redan är 

 anmärkt, h vilar körtlarnes botten på ett sam- 

 manhängande, utbredt lager af fettväf; men äfven 

 emellan och öfver de samma ligga små grupper 

 af fettväfsblåsor. Emellan dem gå de grofva, 

 egna håren, än parallele med utförsgångarna, än 

 snedt korssande desamma. Ehuru in£[a finare hår 

 på den omnämda, ullfria bottnen visa sig, så 

 ser man dock på de tunnt skurna skifvorna, att 

 h varje groft hår åtföljes af ett större antal fina. 

 Dessa sednare ligga i ett knippe vid h varje gröfre 

 hår och, som det syntes mig, alltid på samma 

 sida. På några ställen sutto två grofva hår tätt 

 intill hvarandra. Så väl de giofva, som fina 

 håren innehålla en betydlig qvantitet merglik 

 eller cellulär hornsubstans. Utom dessa egna 

 körtlar finnas äfven andra, smärre, närmare intill 

 hudens yta, af enklare byggnad och försedde med 

 gröfre terminalblåsor. Dessa intaga de vanliga 

 hudtalg-körtlarnes ställe och äro ofelbart att anse 

 såsom sådane. Äfven de större körtlarne torde 

 svårligen kunna anses vara annat än en egen ut- 

 bildningsform af glandulce sebacece, med h vilka de 



