:i58 



hvarje gi*»iig äter gått tillhopa till ett rin- 

 gare antal, hvarvid det centrala partiet smält 

 tillsammans med en eller flera af dem. Men det 

 centrala partiet har, åtminstone i det yttre, icke 

 ännu delat sig. Gulans kljfning fortgår ännu 

 länge, och de periferiska kulornas antal tilltar 

 derigenom ständigt. Men det har icke lyckats 

 mig att följa denna vidare process med samma 

 lätthet som förut. De periferiska kulornas antal 

 ökas, fig. 32 — 55. De bilda ett lager, fg. 58, 

 som småningom skjuter öfver de centrala, ännu 

 ständigt odelade partiet. Det är, såsom af det 

 följande skall ses, visst, att detta centrala parti 

 också slutligen öfvergår i klyfning och delar sig 

 i kulor, som då blifva mörkare än det perife- 

 riska lagret. Men denna det centrala partiets 

 klyfning undgick iakttagelsen derigenom, att det 

 småningom liksom uppsväljdes af det periferiska, 

 hvilket med ständigt flera kulor tilltar i omfatt- 

 ning och växer öfver det förra. Genom denna 

 fortsatta delning och öfver väx ning hos det peri- 

 feriska partiet uppstå här de former af vitellus 

 man kallat mullbärs- och hallon-formen. Vi- 

 tellus blir päronformigt oval, dess yta ett lager 

 af gyttrade kulor, fg. 55 , 56, och i den nedra 

 polen framstår ännu blott en ringa del af det 

 centrala partiet, som snait helt och hållet skall 

 omslutas. 



Fröfläckens utskott, som under de första 

 skiftena med mycken bestämdhet behåller sin 

 plats midt ibland de periferiska klyfningskulorna, 

 synes under de sista skiftena blifva ett alltmer 

 betydelselöst bihang. Det saknas icke sällan. 

 En gång såg jag fröfläcken ligga bredvid sin 

 vitellus, fig. 54, ännu tydligt igenkännelig på 

 den starka ljusbrytningen, och med lemnin- 



